Margaret Atwood

Tjenerindens fortælling

På dansk ved Lisbeth Møller-Madsen

LINDHARDT OG RINGHOF

Tjenerindens fortælling

er oversat fra canadisk efter

Tjenerindens fortælling

Copyright © 1985 O. W. Toad Ltd.

Published by agreement with Curtis Brown Ltd.

Omslag Simon Lilholt/Imperiet

ISBN: 9788711802885

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til

Mary Webster og Perry Miller

Da Rakel så, at hun ikke fødte Jakob noget barn, blev hun skinsyg på sin søster og sagde til Jakob: „Skaf mig børn, ellers dør jeg!“

Men Jakob blev vred på Rakel og sagde: „Er jeg i Guds sted? Det er jo ham, der har nægtet dig livsfrugt!“

Så sagde hun: „Dér er min trælkvinde Bilha; gå ind til hende, så hun kan føde på mit knæ og jeg få sønner ved hende!“

Første Mosebog 30, 1-3

Men hvad mig selv angår, som er blevet træt af i mange år at have tilbudt forfængelige, nytteløse og visionære tanker, og som omsider endelig havde opgivet ethvert håb om at få medhold, faldt dette forslag mig heldigvis ind ...

Jonathan Swift: Et beskedent forslag*

I ørkenen står intetsteds skrevet: Du skal ej æde sten.

Sufi-ordsprog

* Jonathan Swifts A Modest Proposal udkom i 1729 og er en barsk satire over englændernes undertrykkelse af Irland, hvori Swift foreslår, at man skal spise børn for at undgå, at de ligger deres forældre og samfundet til byrde, samt for at redde dem fra det sølle liv, de ville komme til at leve i det fattige Irland. (o.a.)

I

Nat

Kapitel 1

Vi sov i det, der engang havde været gymnastiksalen. Der var malet striber og cirkler på det lakerede trægulv til de kampe, der tidligere var blevet spillet der; ringene til basketballnettene var der stadig væk, selv om nettene var væk. Hele vejen rundt i salen løb en balkon til tilskuerne, og jeg syntes, at jeg, svagt som et efterbillede, kunne mærke den skarpe lugt af sved, iblandet det sødlige strejf af tyggegummi og parfume fra de piger, som kiggede på, iført filtnederdele, vidste jeg fra film, senere miniskørter, så shorts, så med een ørenring, stift grønstribet hår. Det var her, skoleballerne måtte have fundet sted; musikken hang der stadig, en overspilning af lyd uden lyd, den ene stilretning efter den anden, en understrøm af trommer, en fortabt jamren, guirlander af silkepapirblomster, papdjævle, en roterende kugle af spejle, der pudrede de dansende med et snedrys af lys.

Der var gammel sex i salen og ensomhed, og forventning om et eller andet uden form eller navn. Jeg husker den længsel, efter noget, som altid var lige ved at ske og aldrig var identisk med de hænder, som tog på os netop da, på bagdelen, eller ude bagved, på parkeringspladsen, eller i fjernsynsstuen, mens der var skruet ned for lyden, og kun billederne flakkede hen over kødets bevægelser.

Vi længtes efter fremtiden. Hvor fik vi den fra, den evne til umættelighed? Den lå i luften; og den lå stadig i luften, erindret senere, mens vi forsøgte at falde i søvn i de feltsenge, man havde stillet op i rækker, med afstand imellem, så vi ikke kunne snakke sammen. Vi havde flonelslagener, ligesom børn, og militærtæpper af den gamle slags, som der stadig stod U.S. på. Vi lagde vores tøj pænt sammen og anbragte det på skamlerne for enden af sengene. Der var skruet ned for lyset, men ikke slukket helt. Tante Sara og Tante Elizabeth patruljerede; de havde elektriske kvægpigstave hængende fra deres læderbælter i en rem.

Men der var ingen geværer, selv ikke dem betroede man et gevær. Geværerne var til vagterne, nøje udvalgt blandt Englene. Vagterne havde ikke tilladelse til at komme ind i bygningerne, medmindre de blev tilkaldt, og vi havde ikke tilladelse til at komme ud, bortset fra vores spadsereture, to gange om dagen, to og to rundt om fodboldbanen, som nu var omgivet af et trådhegn med pigtråd foroven. Englene stod uden for det med ryggen til os. For os betød de frygt, men også noget andet. Hvis de blot ville se. Hvis blot vi kunne tale til dem. Noget kunne udveksles, troede vi, en slags handel sluttes, en slags byttehandel, vi havde stadig vore kroppe. Det var vores drøm.

Vi lærte at hviske næsten uden lyd. I halvmørket kunne vi strække armene ud, når Tanterne ikke så det, og røre hinandens hænder tværs over mellemrummene. Vi lærte mundaflæsning, med hovederne helt nede på sengene, drejet om på siden, mens vi iagttog hinandens læber. På denne måde udvekslede vi navne, fra seng til seng:

Alma. Janine. Dolores. Moira. June.

II

Indkøb

Kapitel 2

En stol, et bord, en lampe. Ovenover, på det hvide loft, en reliefudsmykning formet som en krans, og midt i den et tomt område, gipset til, som det sted i et ansigt, hvor øjet er blevet taget ud. Der må have været en lysekrone engang. De har fjernet alt, hvori man kunne fastgøre et reb.

Et vindue, to hvide gardiner. Ved vinduet en vinduesbænk med en lille pude. Når vinduet står på klem – det kan kun åbnes på klem – kan luften komme ind og få gardinerne til at bevæge sig. Jeg kan sidde i stolen, eller på vinduesbænken, med foldede hænder, og se på dette. Solskinnet kommer også ind gennem vinduet, falder på gulvet, som er af træ, smalle stave, skinnende blanke. Jeg kan lugte bonevoksen. På gulvet ligger et tæppe, ovalt, et flettet kludetæppe. Det er den stil, de synes om: folkekunst, gammeldags, fremstillet af kvinder, i deres fritid, af ting, der ikke kan bruges mere. En tilbagevenden til traditionelle værdier. Den, der sparer, har. Jeg sparer. Hvorfor har jeg så ikke?

På væggen oven over stolen, et billede, indrammet, men uden glas: en reproduktion, blomster, blå iris, akvarel. Blomster er stadig tilladt. Har vi mon hver især den samme reproduktion, den samme stol, de samme hvide gardiner? Statsejendom?

Betragt det som at være soldat, sagde Tante Lydia.

En seng. Smal, mediumhård madras, dækket af et hvidt, uldent sengetæppe. Intet foregår i den seng bortset fra søvn; eller ingen søvn. Jeg prøver at lade være med at tænke for meget. Som alle andre ting, nu, må tanker rationeres. Der er meget, der ikke er til at holde ud at tænke på. At tænke kan skade dine chancer, og jeg har i sinde at vare. Jeg ved, hvorfor der ikke er noget glas foran akvarelbilledet af de blå iris, og hvorfor vinduet kun kan åbnes på klem, og hvorfor glasset i det er splintfrit. Det, de er bange for, er ikke, at vi skal løbe væk. Vi ville ikke nå langt. Det er de andre flugtveje, dem man kan åbne i sig selv, hvis man fik fat på noget skarpt.

Altså. Bortset fra disse detaljer kunne dette være et collegegæsteværelse, til de mindre fornemme gæster; eller et værelse på et pensionat, i gamle dage, for damer i reducerede kår. Det er, hvad vi er nu. Vores kår er blevet reducerede; de af os, som stadig har kår. Men en stol, solskin, blomster: disse må ikke afvises. Jeg er i live, jeg lever, jeg ånder, jeg strækker min hånd frem, åben, ind i solen. Det sted, jeg er, er ikke et fængsel, men et privilegium, som Tante Lydia sagde. Hun elskede enten/eller.

Klokken, som registrerer tiden, ringer. Her bliver tiden registreret af klokker, som engang i klostrene. Som i et kloster er her også få spejle.

Jeg rejser mig fra stolen, fører mine fødder frem i solskinnet, i deres røde sko, med flade hæle for at aflaste rygsøjlen og ikke til at danse i. De røde handsker ligger på sengen. Jeg tager dem op, trækker dem på hænderne, finger for finger. Alt bortset fra vingerne omkring mit ansigt er rødt: blodets farve, som definerer os. Kjolen når ned til anklerne, vid, falder fra et fladt bærestykke, som ligger hen over brysterne, ærmerne er vide. De hvide vinger er også obligatorisk påklædning; de skal forhindre os i at se, men også i at blive set. Jeg har aldrig været pæn i rødt, det er ikke min farve. Jeg løfter indkøbskurven op, tager den over armen.

Døren til værelset – ikke mit værelse, jeg nægter at sige mit – er ikke låst. Faktisk kan den ikke lukkes ordentligt. Jeg går ud i den bonede korridor, hvor der ned langs midten ligger en løber, støvet rosa. Som en sti gennem skoven, som en løber til kongelige, viser den mig vej.

Løberen drejer og fører ned ad hovedtrappen, og jeg følger den, med den ene hånd på gelænderet, som engang var et træ, forvandlet i et andet århundrede, gnedet til en varm glans. Senviktoriansk er huset, et herskabshjem, bygget til en stor, rig familie. I korridoren står et standur, det fordeler tiden, og derefter døren til den moderlige opholdsstue, med kødfarvede nuancer og associationer. En opholdsstue, hvor jeg aldrig opholder mig siddende, kun stående eller knælende. For enden af korridoren, oven over hoveddøren, er der et halvrundt vindue med farvet glas: blomster, røde og blå.

Der er et spejl tilbage, på væggen i korridoren. Hvis jeg drejer hovedet, således at de hvide vinger, der indrammer mit ansigt, retter mit synsfelt mod det, kan jeg se det, mens jeg går ned ad trappen, rundt, konveks, et konsolspejl, som et fiskeøje, og mig selv i det som en forvredet skygge, en parodi på et eller andet, en eller anden eventyrfigur i rød kåbe, på vej ned mod et øjebliks skødesløshed, som er det samme som fare. En Søster, dyppet i blod.

Neden for trappen står et hatte- og paraplystativ, et af dem af bøjet træ, lange rundede træstykker, som blødt bøjer sig til knager, i samme facon som bregneblade, der er ved at folde sig ud. Der står adskillige paraplyer i det: sort til Kommandanten, blå til Kommandantens Hustru, og den, som er bestemt for mig, rød. Jeg lader den røde paraply blive, hvor den er, fordi jeg fra vinduet har set, at solen skinner. Jeg spekulerer på, om Kommandantens Hustru er i opholdsstuen. Hun sidder ikke altid. Nogle gange kan jeg høre hende vandre frem og tilbage, et tungt skridt og så et let, og den bløde dunken af hendes stok mod det støvetrosa tæppe.

Jeg følger korridoren, forbi døren ind til opholdsstuen og døren, som fører ind til spisestuen, og åbner døren nede for enden og går ud i køkkenet. Her lugter der ikke længere af møbelpolitur. Rita er herinde, hun står ved køkkenbordet, som har en skrammet, hvid emaljebordplade. Hun er iført sin sædvanlige Martha-kjole, som er matgrøn, som operationstøj i tiden før. Kjolen har stort set samme snit som min, lang og dækkende, men med et smækforklæde over og uden de hvide vinger og sløret. Hun tager sløret på, når hun går udenfor, men der er ingen, der rigtigt interesserer sig for, om nogen ser en Marthas ansigt. Hendes ærmer er rullet op til albuerne og afslører hendes brune arme. Hun er ved at bage brød, giver dejen den sidste hurtige æltning, inden hun former den.

Rita ser mig og nikker, om det er en hilsen eller blot en vedkendelse af mit nærvær er svært at sige, tørrer sine melede hænder i forklædet og roder i køkkenskuffen efter mærkebogen. Med rynket pande river hun tre mærker ud og rækker mig dem. Hendes ansigt kunne måske være venligt, hvis hun ville smile. Men rynken i hendes pande skal ikke tages personligt: Det er den røde kjole, hun misbilliger, og det, den repræsenterer. Hun tror, at jeg måske er smittefarlig, som en sygdom eller enhver form for uheld.

Undertiden lytter jeg uden for lukkede døre, noget, jeg aldrig ville have gjort i tiden før. Jeg lytter ikke længe, for jeg ønsker ikke at blive grebet i at gøre det. Men engang hørte jeg Rita sige til Cora, at hun ikke ville fornedre sig sådan.

Det er der heller ikke nogen, der beder dig om, sagde Cora. Og hvad kunne du i øvrigt gøre, hvis det var?

Tage til Kolonierne, sagde Rita. De har et valg.

Sammen med Ukvinderne, og dø af sult, og guderne må vide hvad andet? sagde Cora. Der fik jeg dig.

De var ved at bælge ærter; selv gennem den næsten lukkede dør kunne jeg høre den svage ringlen fra de hårde ærter, når de faldt ned i metalskålen. Jeg kunne høre Rita, et grynt eller et suk, i protest eller enighed.

Desuden gør de det for os alle sammen, sagde Cora, det siger de i hvert fald. Hvis jeg ikke havde fået skåret mine æggeledere over, kunne det have været mig, hvis jeg havde været ti år yngre. Så slemt er det heller ikke. Man kan ikke ligefrem kalde det hårdt arbejde. Hellere hende end mig, sagde Rita, og jeg åbnede døren. Deres ansigter havde det udtryk, kvinders ansigter har, når de har talt om dig bag din ryg, og de tror, du har hørt det: pinligt berørte, men også lidt trodsige, som om det var deres ret. Den dag var Cora venligere mod mig, end hun plejede at være, Rita mere vrissen.

I dag ville jeg, trods Ritas afvisende ansigt og sammenknebne læber, gerne blive her, i køkkenet. Måske ville Cora komme ind fra et eller andet sted i huset, bærende på sin flaske med citronolie og sin støvekost, og Rita ville måske lave kaffe – i Kommandanternes huse er der stadig væk rigtig kaffe – og så ville vi sidde ved Ritas køkkenbord, som ikke er Ritas mere, end mit bord er mit, og så ville vi snakke, om smerter og lidelser, sygdomme, vore fødder, vore rygge, alle de forskellige skarnsstreger, som vore kroppe, ligesom uartige børn, kan hitte på. Vi ville nikke med hovederne for at understrege hinandens stemmer, tilkendegive, at ja, det ved vi alt om. Vi ville udveksle råd og prøve at overgå hinanden i opremsninger af vore fysiske problemer; blidt ville vi beklage os, med bløde stemmer holdt i mol og sorgfulde som duer under tagskæggene. Jeg ved, hvad du mener, ville vi sige. Eller et mærkeligt udtryk, som man undertiden kan høre, stadig væk, blandt gamle mennesker: Jeg kan høre, hvor du kommer fra, som om selve stemmen var en rejsende, der var ankommet fra en fjern egn. Hvilket den ville være, hvilket den er.

Hvor jeg plejede at foragte den måde at tale på. Nu savner jeg den. Det var da i hvert fald tale. En udveksling af en eller anden slags.

Eller måske ville vi sladre. Marthaerne ved ting, de snakker sammen indbyrdes, viderebringer de uofficielle nyheder fra hus til hus. Ligesom jeg lytter de utvivlsomt ved dørene og ser ting selv med bortvendt blik. Jeg har nogle gange hørt dem gøre det, opfanget pust af deres private samtaler. Dødfødt var det. Eller: Stak hende med en strikkepind, lige i maven. Jalousi, det må det have været, som var ved at æde hende op. Eller, drillende: Hun brugte toiletrensemiddel, fungerede glimrende, selv om man skulle tro, at han ville kunne smage det. Må have været godt fuld; men de afslørede hende alligevel.

Eller måske ville jeg hjælpe Rita med at bage brød, lade mine hænder synke ned i den bløde, modvillige varme, som minder så meget om menneskeligt kød. Jeg hungrer efter at røre noget, noget andet end tøj og træ. Jeg hungrer efter at begå berøringens gerning. Men selv om jeg spurgte, selv om jeg i den grad brød alle regler, ville Rita ikke gå med til det. Hun ville være for bange. Marthaerne har ikke lov til at fraternisere med os.

Fraternisere betyder at opføre sig som en bror. Det fortalte Luke mig. Han sagde, at der ikke fandtes et tilsvarende ord, som betød at opføre sig som en søster. Sororisere, skulle det hedde, sagde han. Fra latin. Han kunne godt lide at vide den slags detaljer. Ords oprindelse, mærkelige anvendelser. Jeg plejede at drille ham med, at han var en pedant.

Jeg tager mærkerne fra Ritas udstrakte hånd. Der er billeder på dem, af de ting, de kan byttes til: tolv æg, et stykke ost, noget brunt, som skal forestille en bøf. Jeg anbringer dem i mit ærmes lynlåslomme, hvor jeg har mit pas.

„Sig til dem, at de skal være friske, æggene,“ siger hun. „Ikke som sidste gang. Og sig til dem, at det skal være en kylling, ikke en høne. Fortæl dem, hvem det er til, så bliver der ikke noget vrøvl.“

„Det skal jeg nok,“ siger jeg. Jeg smiler ikke. Hvorfor friste hende til venskab?

Kapitel 3

Jeg går ud ad bagdøren, ud i haven, som er stor og ryddelig: en græsplæne i midten, et piletræ, som græder gæslinger, langs kanterne blomsterbedene, hvor påskeliljerne nu er begyndt at visne, og tulipanerne åbner deres bægre, lader deres farver vælde frem. Tulipanerne er røde, mørkere røde ved stilken, som om de var blevet skåret og er ved at vokse sammen dér.

I denne have hersker Kommandantens Hustru. Når jeg har kigget ud af det splintfri vindue, har jeg ofte set hende, på knæ på en pude, et let blåt sjal over den bredskyggede havehat, en kurv ved siden af sig med sakse i og stykker af snor til at binde blomsterne på plads. En Vogter, detacheret til Kommandanten, tager sig af det hårde gravearbejde; Kommandantens Hustru giver instruktionerne ved at pege med sin stok. Mange af Hustruerne har sådanne haver; det giver dem noget at ordne og vedligeholde og holde af.

Jeg havde engang en have. Jeg husker lugten af nygravet jord, de buttede faconer på løg, man holdt i hånden, fornemmelsen af fylde, den tørre raslen af frø mellem fingrene. Tiden kunne gå hurtigere på den måde. Nu og da får Kommandantens Hustru bragt en stol ud, for blot at sidde i den, i sin have. På afstand ligner det fred. Hun er her ikke nu, og jeg begynder at spekulere over, hvor hun er: Jeg bryder mig ikke om uventet at støde på Kommandantens

Hustru. Måske sidder hun og syr i opholdsstuen, med venstre fod på fodskamlen på grund af sin leddegigt. Eller strikker halstørklæder, til Englene ved fronterne. Jeg har svært ved at forestille mig, at Englene har brug for disse halstørklæder, i hvert fald er de, som Kommandantens Hustru strikker, for kunstfærdige. Hun gider ikke strikke det kors- og stjernemønster, som mange af de andre Hustruer bruger, det er ingen udfordring. Grantræer marcherer tværs over enderne på hendes halstørklæder, eller ørne, eller stive menneskelignende skikkelser, dreng og pige. Det er ikke halstørklæder til voksne mænd, men til børn.

Undertiden tænker jeg, at disse halstørklæder overhovedet ikke bliver sendt til Englene, men atter trævlet op til garnnøgler, som så kan strikkes endnu en gang. Måske er det bare noget, der skal holde Hustruerne beskæftiget, få dem til at føle, at der er en mening med det. Men jeg misunder Kommandantens Hustru hendes strikketøj. Det er godt at have små mål, som er lette at opnå.

Hvad misunder hun mig?

Hun taler ikke til mig, medmindre hun ikke kan undgå det. For hende er jeg en bebrejdelse; og en nødvendighed.

Vi stod ansigt til ansigt for første gang for fem uger siden, da jeg ankom til denne stationering. Vogteren fra min tidligere stationering fulgte mig til hoveddøren. På førstedagene har vi tilladelse til hoveddøre, men derefter skal vi benytte bagdørene. Tingene er ikke faldet helt til ro, det er for tidligt, alle er usikre på, hvordan vores stilling helt eksakt er. Om nogen tid vil det blive enten kun hoveddøre eller kun bagdøre.

Tante Lydia sagde, at hun arbejdede på, at det skulle blive hoveddøre. Jeres stilling er en ærespost, sagde hun.

Vogteren ringede på for mig, men før der var gået så længe, at nogen havde kunnet høre det og hurtigt gå hen for at lukke op, åbnedes døren indad. Hun måtte have stået og ventet lige indenfor. Jeg havde ventet en Martha, men i stedet var det hende, i sin lange, koboltblå dragt, umiskendelig.

Nå, så du er den nye, sagde hun. Hun trådte ikke til side for at lade mig komme ind, hun stod bare dér i døråbningen og spærrede indgangen. Hun ville have mig til at føle, at jeg ikke kunne komme ind i huset, medmindre hun gav lov. Der er et værre tovtrækkeri i denne tid over sådanne adkomster.

Ja, sagde jeg.

Lad den stå i vindfanget. Dette sagde hun til Vogteren, som bar min kuffert. Kufferten var af rød vinyl og ikke stor. Der var en kuffert til, med vinterfrakken og de tykkere kjoler, men den ville komme senere.

Vogteren satte kufferten fra sig og gjorde honnør for hende. Så kunne jeg høre hans fodtrin bag mig, på vej ned ad indkørslen igen, og klikket fra lågen, og jeg følte det, som om en beskyttende arm blev trukket væk. Tærsklen til et nyt hus er et ensomt sted.

Hun ventede, til bilen startede og kørte væk. Jeg så ikke på hendes ansigt, men på den del af hende, jeg kunne se med sænket hoved: hendes blå talje, som var blevet tykkere, hendes venstre hånd på stokkens elfenbenshåndtag, de store diamanter på ringfingeren, som engang må have været smuk og stadig var velholdt, fingerneglen for enden af fingeren med de opsvulmede knoer filet til en svagt buet spids. Det lignede et ironisk smil, på den finger; noget, der gjorde nar ad hende.

Du kan lige så godt komme indenfor, sagde hun. Hun vendte ryggen til mig og haltede ned gennem hallen. Luk døren efter dig. Jeg bar den røde kuffert indenfor, sådan som det uden tvivl havde været hendes mening, så lukkede jeg døren. Jeg sagde ikke noget til hende. Tante Lydia sagde, at det var bedst at lade være med at tale, medmindre de stillede een et direkte spørgsmål. Prøv at se det fra deres side, sagde hun, med de foldede hænder knuget sammen, sit nervøse bønfaldende smil. Det er ikke let for dem.

Herind, sagde Kommandantens Hustru. Da jeg trådte ind i opholdsstuen, sad hun allerede i sin stol, med venstre fod på fodskamlen, og dens petit point-pude, roser i en kurv. Hendes strikketøj lå på gulvet ved siden af stolen, med pindene stukket gennem det.

Jeg stod foran hende med foldede hænder. Nå, sagde hun. Hun havde en cigaret, og hun anbragte den mellem læberne og holdt den fast der, mens hun tændte den. Hendes læber var tynde, når hun foretrak dem på den måde, med de små lodrette linjer rundt om dem, som man plejede at se i reklamer for læbekosmetik. Lighteren var elfenbensfarvet. Cigaretterne måtte stamme fra den sorte børs, tænkte jeg, og dette gav mig håb. Selv nu, hvor der ikke længere eksisterer rigtige penge, er der stadig en sortbørs. Der vil altid være en sortbørs, der vil altid være noget at bytte med. Hun hørte altså til de kvinder, som kunne tillade sig at omgå reglerne. Men hvad havde jeg at købslå med?

Jeg så længselsfuldt på cigaretten. For mig er cigaretter forbudt, ligesom spiritus og kaffe.

Så blev det altså ikke til noget med gamle hvem-var-det-nu-han- var?

Nej, Frue, sagde jeg.

Hun sendte mig noget, der kunne have været et smil, så hostede hun. Uheldigt for ham, sagde hun. Så er det her altså anden gang for dig?

Tredje, Frue, sagde jeg.

Heller ikke så godt for dig, sagde hun. Igen den hostende latter. Du kan sætte dig. Det er ikke noget, jeg plejer at tillade, men for denne gangs skyld.

Så satte jeg mig, på kanten af en af de stivryggede stole. Jeg ville ikke stirre rundt i værelset, jeg ville ikke virke uopmærksom mod hende; så marmorkaminhylden til højre for mig og spejlet over den og blomsterbuketterne var kun skygger, dengang, i øjenkrogene. Senere ville jeg få rigelig tid til at opfatte dem.

Nu var hendes ansigt i niveau med mit. Jeg syntes, jeg genkendte hende; eller i hvert fald var der noget bekendt ved hende. Lidt af hendes hår stak frem under sløret. Det var stadig blond. Dengang troede jeg, at hun måske blegede det, at hårfarvningsmiddel var endnu en ting, hun kunne skaffe på den sorte børs, men nu ved jeg, at det virkelig er blond. Hendes øjenbryn var plukkede til tynde, buede streger, hvorved hun fik et konstant overrasket udtryk, eller vredt, eller spørgende, som man kan se det hos et forskrækket barn, men under dem virkede hendes øjenlåg trætte. Men det gjorde hendes øjne ikke, de havde samme direkte, fjendtlige blå farve, som en midsommerhimmel i strålende solskin, en blå farve, som lukker dig ude. Hendes næse måtte engang have været det, man kaldte nuttet, men nu var den for lille til hendes ansigt. Hendes ansigt var ikke fedladent, men det var stort. To furer førte nedad fra hendes mundvige; mellem dem var hendes hage, sammenpresset som en knytnæve.

Jeg ønsker at se så lidt til dig som muligt, sagde hun. Jeg går ud fra, at du har det på samme måde med mig.

Jeg svarede ikke, for et ja ville have været en fornærmelse, et nej en modsigelse.

Jeg ved, du ikke er dum, fortsatte hun. Hun inhalerede, blæste røgen ud. Jeg har læst din journal. For mit vedkommende er dette som en forretningsaftale. Men hvis jeg får vrøvl, giver jeg igen med samme mønt. Er det forstået?

Ja, Frue, sagde jeg.

Lad være med at kalde mig Frue, sagde hun irriteret. Du er ikke nogen Martha.

Jeg spurgte ikke, hvad jeg så skulle kalde hende, for jeg kunne se, at hun håbede, at jeg aldrig ville få lejlighed til at kalde hende noget overhovedet. Jeg var skuffet. Jeg ønskede, på det tidspunkt at gøre hende til en ældre søster, en moderskikkelse, en, der ville forstå og beskytte mig. Hustruen i min forudgående stationering havde tilbragt det meste af tiden i sit soveværelse; Marthaerne sagde, at hun drak. Jeg ville gerne have, at denne skulle være anderledes. Jeg ville gerne have kunnet tro, at jeg ville have syntes om hende, i en anden tid og på et andet sted, i et andet liv. Men jeg var allerede klar over, at jeg ikke ville have syntes om hende, og hun heller ikke om mig. Hun skoddede sin cigaret, halvt færdigrøget, i et lille askebæger med volutter på lampebordet ved siden af sig. Dette gjorde hun beslutsomt, et hug og en vriden, ikke den række dannede tjat, som de fleste Hustruer brugte.

Hvad angår min mand, sagde hun, så er det præcis, hvad han er. Min mand. Det ønsker jeg at gøre helt klart. Til døden os skiller. Definitivt.

Ja, Frue, sagde jeg igen, glemsomt. Engang havde de dukker til små piger, som kunne tale, hvis man trak i en snor i ryggen; sådan syntes jeg, at jeg lød, en ensformig stemme, en dukkestemme. Hun længtes sikkert efter at stikke mig en lussing. De må gerne slå os, der er præcedens for det i Bibelen. Men de må ikke bruge et redskab. Kun hænderne.

Det var en af de ting, vi kæmpede for, sagde Kommandantens Hustru, og pludselig så hun ikke på mig, hun så ned på sine diamantbesatte hænder med de opsvulmede knoer, og jeg var klar over, hvor jeg havde set hende før.

Første gang var i fjernsynet, da jeg var otte-ni år gammel. Det var, når min mor sov længe søndag morgen, og jeg plejede at stå tidligt op og gå ind til fjernsynet i min mors arbejdsværelse og trykke på alle kanalerne på jagt efter tegnefilm. Undertiden, når jeg ikke kunne finde nogen, så jeg et af de religiøse børneprogrammer, hvor de fortalte bibelhistorier for børn og sang salmer. En af kvinderne hed Serena Joy. Hun var solosopran. Hun havde askeblond hår, var lille, havde opstoppernæse og enorme blå øjne, som hun vendte opad, mens hun sang salmerne. Hun kunne smile og græde samtidig, en tåre eller to trillede yndefuldt ned over hendes kind, som på kommando, mens hendes stemme løftede sig til de højeste toner, skælvende, ubesværet. Det var efter det, at hun gik videre til noget andet.

Den kvinde, der sad foran mig, var Serena Joy. Eller havde været det, engang. Det var altså værre, end jeg havde troet.

Kapitel 4

Jeg går hen ad den grussti, som opdeler græsplænen bag ved huset, præcist, som en skilning. Det har regnet i nattens løb; græsset på begge sider er vådt, luften fugtig. Her og der er orme som bevis på jordens frugtbarhed, fanget af solen, halvdøde; elastiske og lyserøde, som læber.

Jeg åbner den hvide stakitlåge og fortsætter langs med græsplænen foran huset hen mod lågen. I indkørslen er en af de Vogtere, som er tildelt vores hushold, ved at vaske bilen. Det må betyde, at Kommandanten er i huset, i sin egen del, gennem spisestuen og videre ud bagved, hvor han tilsyneladende opholder sig det meste af tiden.

Bilen er et dyrt mærke, en Hvirvelvind; bedre end en Stridsvogn, meget bedre end den firkantede, praktiske Nilhest. Den er sort, selvfølgelig, samme farve som prestige eller som en rustvogn, og lang og elegant. Chaufføren er ved at tørre den af med et vaskeskind, kærligt. Dette har i hvert fald ikke ændret sig, den måde, som mænd kærtegner gode biler på.

Han er iført Vogternes uniform, men kasketten er skubbet kækt på skrå, og ærmerne er rullet op til albuerne, så man kan se hans underarme, som er solbrændte, men dækket af sorte hår. I den ene mundvig har han en cigaret, hvilket viser, at også han har noget, han kan bytte med på den sorte børs.

Jeg ved, hvad denne mand hedder: Nick. Dette ved jeg, fordi jeg har hørt Rita og Cora tale om ham, og en enkelt gang har jeg hørt Kommandanten sige til ham: Jeg får ikke brug for bilen, Nick.

Han bor her, i dette hushold, oven over garagen. Lav rang: Han har ikke fået tildelt en kvinde, ikke så meget som en eneste. Han tæller ikke: en eller anden skavank, mangel på forbindelser. Men han opfører sig, som om han ikke er klar over det, eller er ligeglad. Han er for overlegen, han er ikke tilstrækkeligt underdanig. Måske skyldes det dumhed, men det tror jeg ikke. Der er noget muggent ved det, plejede de at sige; eller, jeg har lugtet lunten. Manglende tilpasning som lugt. Mod min vilje tænker jeg på, hvordan han lugter. Ikke muggent; solbrændt hud, fugtig i solen, med en hinde af røg. Jeg sukker og inhalerer.

Han ser mig og ser mig kigge. Hans ansigt er sydlandsk, magert, lunefuldt, lutter flader og vinkler, med rynker om munden, når han smiler. Han tager et sidste sug af cigaretten og lader den falde ned i indkørslen og træder på den. Han begynder at fløjte. Så blinker han.

Jeg ser ned og vender mig om, så de hvide vinger skjuler mit ansigt, går videre. Han har netop løbet en risiko, men af hvilken grund? Hvad nu, hvis jeg meldte ham?

Måske ville han bare være venlig. Måske så han udtrykket i mit ansigt og troede, at det betød noget andet. Det, jeg i virkeligheden ønskede mig, var cigaretten.

Måske var det en prøve, for at se, hvad jeg ville gøre. Måske er han et Øje.

Jeg åbner lågen foran huset og lukker den bag mig, idet jeg ser ned, men ikke tilbage. Fortovet er af røde mursten. Det er det landskab, jeg fokuserer på, en mark af rektangler, der bølger blidt, når jorden nedenunder har foldet sig af tiår efter tiår med vinterfrost. Murstenenes farve er gammel, men alligevel frisk og klar. Fortovene bliver holdt meget renere, end de plejede.

Jeg går hen til hjørnet og venter. Jeg plejede at være dårlig til at vente. De tjener også, som blot står og venter, sagde Tante Lydia. Hun fik os til at lære det udenad. Hun sagde også: I vil ikke alle sammen klare den. Nogle af jer vil falde på tør jord eller torne. Nogle af jer har kun svag rod. Hun havde et modermærke på hagen, som bevægede sig op og ned, når hun talte. Hun sagde: Forestil jer, at I er frø, og netop i det øjeblik blev hendes stemme indsmigrende, medviderisk, som stemmerne hos de kvinder, som plejede at undervise børn i ballet, og som plejede at sige: Løft så armene i vejret, nu forestiller vi os, at vi er træer.

Jeg står på hjørnet og forestiller mig, at jeg er et træ.

En skikkelse, rød med hvide vinger omkring ansigtet, en skikkelse som min, en ubestemmelig kvinde i rødt bærende på en kurv, kommer gående hen imod mig på murstensfortovet. Hun når hen til mig, og vi kigger hinanden ind i ansigtet, ser ned i de hvide tunneller af stof, som indhegner os. Hun er den rigtige.

„Salig er frugten,“ siger hun til mig, vores sædvanlige indbyrdes hilsen.

„Må Herren åbne op,“ svarer jeg, det sædvanlige svar. Vi vender om og går sammen forbi de store huse, mod byens centrum. Dér må vi kun komme parvis. Dette siges at være for at beskytte os selv, selv om tanken er absurd: Vi er i forvejen godt beskyttede. Sandheden er, at hun er min spion, ligesom jeg er hendes. Hvis den ene af os smutter gennem nettet, på grund af et eller andet, der sker på en af vores daglige spadsereture, vil den anden blive draget til ansvar.

Denne kvinde har været min partner i to uger. Jeg ved ikke, hvad der blev af den foregående. En dag var hun der simpelt hen ikke mere, og hende her kom i stedet for. Det er ikke noget, man spørger om, fordi svarene som regel ikke er de svar, man gerne vil høre. Desuden ville der ikke være et svar.

Hende her er lidt kraftigere, end jeg er. Hun har brune øjne. Hun hedder Ofglen, og det er omtrent det eneste, jeg ved om hende. Hun går ærbart, med bøjet hoved, hænderne i de røde handsker foldet foran sig, med små korte skridt, som en gris, der er optrænet til at gå på bagbenene. På disse ture har hun aldrig sagt noget, der ikke var strengt ortodokst, men det har jeg jo heller ikke. Måske er hun en sand troende, en Tjenerinde af mere end navn. Den risiko tør jeg ikke løbe.

„Jeg hører, at krigen går godt,“ siger hun.

„Lovet være,“ svarer jeg.

„Vi har fået godt vejr.“

„Som jeg modtager med glæde.“

„De har slået flere oprørere ned siden i går.“

„Lovet være,“ siger jeg. Jeg spørger hende ikke, hvor hun ved det fra. „Hvem var de?“

„Baptister. De havde et tilflugtssted i Blue Hills. De fik dem drevet ud.“

„Lovet være.“

Nogle gange ønsker jeg, at hun bare ville holde mund og lade mig gå i fred. Men jeg hungrer efter nyheder, alle former for nyheder; selv om det skulle være usande nyheder, må de betyde noget.

Vi når den første afspærring, som ligner afspærringer til at sætte op omkring vejarbejde eller opgravede kloakker: en spansk rytter af træ, malet med gule og sorte striber, en rød sekskant, som betyder stop. I nærheden af porten er der nogle lanterner, de er ikke tændt, for det er ikke aften. Oven over os, ved jeg, er der projektører, fastgjort til telefonpælene, til brug i nødsituationer, og der er mænd med maskingeværer i skilderhusene på begge sider af vejen. Jeg kan ikke se projektørerne og skilderhusene på grund af vingerne omkring mit ansigt. Jeg ved bare, at de er der.

Bag afspærringen står to mænd og venter på os i den smalle gennemgang, iført Troens Vogteres grønne uniformer med våbenmærket på skuldre og baskerhuer: to sværd, krydsede, oven over en hvid trekant. Vogterne er ikke rigtige soldater. De bruges til rutinekontrol og andre tjenestefunktioner, som at gennemgrave Kommandantens Hustrus have for eksempel, og de er enten dumme eller ældre eller invalide eller meget unge, bortset fra dem, som er Øjne inkognito.

Disse to er meget unge: det ene overskæg er stadig sparsomt, det ene ansigt er stadig bumset. Deres ungdom er rørende, men jeg ved, at jeg ikke skal lade det narre mig. De unge er ofte de farligste, de mest fanatiske, de mest nervøse med deres geværer. De har endnu ikke lært om fortsat eksistens. Man må være forsigtig over for dem.

I sidste uge skød de en kvinde, lige her i nærheden. Hun var en Martha. Hun stod og fumlede i sin kappe, efter sit pas, og de troede, at hun ledte efter en bombe. De troede, hun var en forklædt mand. Sådan nogle episoder er forekommet.

Rita og Cora kendte kvinden. Jeg hørte dem tale om det i køkkenet.

Passer deres arbejde, sagde Cora. Sørger for, at vi er i sikkerhed.

Det sikreste sted er døden, sagde Rita vredt. Hun generede ikke nogen. Ingen grund til at skyde hende.

Det var et uheld, sagde Cora.

Det er der ikke noget, der hedder, sagde Rita, og jeg kunne høre hende skramle med gryderne i vasken.

Nå, nogen vil i hvert fald tænke sig om en ekstra gang, før de sprænger dette hus i luften, sagde Cora.

Men alligevel, sagde Rita. Hun arbejdede hårdt. Det var en grim død.

Jeg kan tænke mig den, der er værre, sagde Cora. Det gik i hvert fald hurtigt.

Mon ikke, sagde Rita. Jeg ville hellere have lidt tid, inden. Til at få tingene på plads.

De to unge Vogtere hilser os ved at løfte tre fingre til kanten af deres baskerhuer. Sådanne tilkendegivelser er tilstået os. De skal vise respekt, på grund af vores tjenesters karakter.

Vi finder vores pas frem, fra vores vide ærmers lynlåslommer, og de bliver undersøgt og stemplet. Den ene mand går hen til det højre skilderhus for at taste vores numre ind i Compukontrollen.

Da han giver mig mit pas tilbage, bøjer ham med det ferskenfarvede overskæg sit hoved i et forsøg på at komme til at se mit ansigt. Jeg løfter hovedet lidt for at hjælpe ham, og han ser mine øjne, og jeg ser hans, og han rødmer. Han har et langt og sorgfuldt ansigt, fåreagtigt, med store udtryksfulde øjne som en hund, en spaniel, ikke en terrier. Hans hud er bleg, den ser usundt sart ud, som huden under et sår. Ikke desto mindre tænker jeg på at anbringe min hånd på det, dette ubeskyttede ansigt. Det er ham, der vender sig væk.

Det er en begivenhed, et lille oprør mod reglerne, så lille, at det ikke kan afsløres, men sådanne øjeblikke er de belønninger, jeg lover mig selv, som det slik, jeg hamstrede som barn, bagest i en skuffe. Sådanne øjeblikke er muligheder, små kighuller.

Hvis nu jeg kom om aftenen, når han var alene på vagt – selv om man aldrig ville tillade ham en sådan ensomhed – og lod ham komme ind bag mine hvide vinger? Hvis nu jeg skrællede mit røde svøb af og viste mig for ham, for dem, i lanternernes usikre lys? Dette er, hvad de må tænke på indimellem, når de endeløst står ved denne afspærring, som ingen nogen sinde passerer, bortset fra Kommandanterne for de Troende i deres lange, sorte, spindende biler, eller deres blå Hustruer og hvide tilslørede døtre på deres lydige vej til Bjærgninger eller Lovprisseancer eller deres runde, grønne Marthaer, eller den sjældne Fødselsmobil, eller deres røde Tjenerinder, til fods. Eller undertiden en sortmalet kassevogn, med Øjet med vingen på siden. Kassevognens vinduer er tonet sorte, og mændene på forsædet bærer mørke briller: et dobbelt mørke.

Kassevognene er afgjort mere lydløse end de andre biler. Når de kører forbi, sænker vi blikket. Hvis der kommer lyde inde fra dem, prøver vi at undgå at høre dem. Ingen er fuldkommen i sit hjerte. Når de sorte kassevogne kommer til et kontrolsted, bliver de vinket igennem uden at behøve at standse. Vogterne vil ikke løbe den risiko at kigge indenfor, gennemsøge, tvivle på deres autoritet. Uanset hvad de tænker.

Hvis de tænker; det er ikke til at afgøre, når man ser dem.

Men det er mere sandsynligt, at de ikke tænker på tøj kastet fra sig på en græsplæne. Hvis de tænker på et kys, må de øjeblikkelig komme til at tænke på projektørerne, der bliver tændt, riffelskuddene. I stedet tænker de på at gøre deres pligt og på at blive forfremmet til Englene og på måske at få lov til at gifte sig, og så, hvis det lykkes dem at opnå tilstrækkelig magt og leve længe nok, at få tildelt deres egen Tjenerinde.

Ham med overskægget åbner en lille fodgængerlåge for os og træder til side i god afstand, og vi går igennem. Mens vi går derfra, ved jeg, at de kigger, disse to mænd, som endnu ikke har tilladelse til at røre kvinder. De rører med deres øjne i stedet, og jeg bevæger hofterne lidt, mærker den vide, røde nederdel vugge omkring mig. Det er som at række næse af nogen omme bag et hegn eller at drille en hund med et ben, man holder uden for rækkevidde, og jeg skammer mig over at gøre det, for intet af dette er disse mænds skyld, de er for unge.

Så opdager jeg, at jeg overhovedet ikke skammer mig. Jeg nyder magten; et hundebens magt, passiv, men eksisterende. Jeg håber, de bliver hårde ved synet af os og er nødt til at gnide sig mod de malede afspærringer, stjålent. De vil komme til at lide, senere, om natten, i deres ensrettede senge. De har ingen muligheder for udløsning nu, bortset fra sig selv, og det er helligbrøde. Der findes ingen blade længere, ingen film, ingen substitutter; kun mig og min skygge, der spadserer væk fra de to mænd, som står ret, stift, ved en afspærring, mens de betragter vore skikkelser, der fjerner sig.

Kapitel 5

Fordoblet går jeg hen ad gaden. Selv om vi ikke længere befinder os i Kommandanternes område, er der også store huse her. Foran et af dem er en Vogter ved at slå græs. Plænerne er velholdte, facaderne imødekommende, i god stand; de ligner de smukke billeder, som de plejede at gengive i ugebladene om hjem og haver og boligindretning. Der er det samme fravær af mennesker, den samme fornemmelse af, at alt sover. Gaden er næsten som et museum eller en gade i en modelby, som er bygget for at vise, hvordan mennesker plejede at leve. Som på de billeder, de museer, de modelbyer, er der ingen børn.

Dette er Gileads hjerte, hvor ingen krig kan trænge ind bortset fra i fjernsynet. Hvor grænserne går, er vi ikke sikre på, de flytter sig i takt med angrebene og modangrebene; men dette er centrum, hvor intet bevæger sig. Republikken Gilead, sagde Tante Lydia, er grænseløs. Gilead er inden i dig.

Engang boede her læger, sagførere, universitetsprofessorer. Der er ingen sagførere længere, og universitetet er lukket.

Luke og jeg plejede at spadsere sammen ad disse gader, nu og da. Vi plejede at tale om at købe et hus som et af disse, et stort gammelt hus, sætte det i stand. Der skulle være have, gynger til børnene. Vi skulle have børn. Selv om vi vidste, at det ikke var sandsynligt, at vi nogen sinde ville få råd til det, var det noget at snakke om, en søndagsleg. En sådan frihed virker næsten vægtløs nu.

Vi drejer om hjørnet ind på en hovedgade, hvor der er mere trafik. Biler kører forbi, de fleste er sorte, nogle grå og brune. Der er andre kvinder med kurve, nogle i rødt, nogle i Marthaernes matgrønne, nogle i den stribede kjole, rød og blå og grøn og billig og tynd, som kendetegner de fattigere mænds kvinder. Økonokoner bliver de kaldt. Disse kvinder er ikke inddelt i funktioner. De er nødt til at gøre alt; hvis de kan. Nu og da er der en kvinde helt i sort, en enke. Tidligere var der flere af dem, men det virker, som om de bliver færre.

Man ser ikke Kommandanternes Hustruer på fortovene. Kun i biler.

Her er fortovene af cement. Som et barn undgår jeg at træde på revnerne. Jeg husker mine fødder på disse fortove, i tiden før, og hvad jeg plejede at have på dem. Nogle gange var det løbesko, med bløde såler og åndehuller, og stjerner af et selvlysende stof, som reflekterede lys i mørke. Selv om jeg aldrig løb om aftenen; og om dagen kun ved befærdede veje.

Kvinder var ikke beskyttede dengang.

Jeg husker reglerne, regler, der aldrig blev sagt direkte, men som alle kvinder kendte: lad være med at lukke op for en fremmed, også selv om han siger, han er fra politiet. Få ham til at stikke sit identitetskort ind under døren. Lad være med at standse op på vejen for at hjælpe en bilist, der lader, som om han har problemer. Hold dørene låsede og kør videre. Hvis nogen pifter, så lad være med at vende dig om for at se. Lad være med at gå alene på møntvaskeri om aftenen.

Jeg tænker på møntvaskerier. Hvad jeg havde på, når jeg gik derhen: shorts, cowboybukser, joggingbukser. Hvad jeg kom i maskinerne: mit eget tøj, min egen sæbe, mine egne penge, penge, jeg selv havde tjent. Jeg tænker på at have en sådan magt.

Nu går vi hen ad den samme gade, røde par, og der er ingen mænd, der råber sjofelheder efter os, taler til os, rører os. Ingen, der pifter.

Der er flere former for frihed, sagde Tante Lydia. Frihed til og frihed fra. Under anarkiet var det frihed til. Nu bliver frihed fra skænket jer. Det skal I ikke undervurdere.

Foran os, til højre, ligger den butik, hvor vi bestiller vores tøj. Nogle kalder det for klæder, et godt ord. Klæder skaber folk. Uden for butikken er der et stort træskilt, formet som en gylden lilje; Markens liljer, hedder den. Man kan se det sted, under liljen, hvor bogstaverne blev malet over, da de besluttede, at selv navnene på butikkerne var for stor en fristelse for os. Nu kendes stederne udelukkende ved skiltets symbol, ligesom stationerne i Mexico Citys undergrundsbane.

Liljer plejede at være biograf før. De studerende kom der meget; hvert forår havde de en Humphrey Bogart-kavalkade, med Lauren Bacall eller Katherine Hepburn, kvinder, der var alene og selv tog beslutninger. De gik med skjorter, som havde knapper ned foran, som antydede mulighederne i ordet åbne. Disse kvinder kunne lade sig åbne eller lade være. De havde øjensynlig en valgmulighed. Vi havde øjensynlig en valgmulighed dengang. Vi var et samfund, der var ved at dø, sagde Tante Lydia, af for mange valgmuligheder.

Jeg ved ikke, hvornår de holdt op med de kavalkader. Jeg må have været voksen. Derfor lagde jeg ikke mærke til det.

Vi går ikke ind i Liljer, men tværs over vejen og ned ad en sidegade. Vores første stop er en forretning med endnu et træskilt: tre æg, en bi, en ko. Mælk og honning. Der er kø, og vi venter på, at det skal blive vores tur, to og to. Jeg ser, at de har appelsiner i dag. Lige siden Mellemamerika gik tabt til Libertheo’erne, har det været svært at få appelsiner: Nogle gange er de der, andre gange er de der ikke. Krigen skaber vanskeligheder for appelsinerne fra Californien, og selv Florida er ikke pålidelig, når der er vejspærringer, eller når jernbaneskinnerne er blevet sprængt i luften. Jeg ser på appelsinerne og længes efter en. Men jeg har ikke mærker til appelsiner. Jeg tror, jeg vil gå hjem og fortælle Rita om dem. Hun vil blive glad. Det vil være noget, en lille bedrift, at have fået appelsiner til at ske.

De, som er nået frem til disken, rækker deres mærker ind over den, til de to mænd i Vogter-uniformer, som står på den anden side. Der er ikke rigtigt nogen, der siger noget, selv om der er en raslen, og kvindernes hoveder stjålent bevæger sig fra side til side: her, på indkøbsturen, er det, at man måske kan se en, man kender, en, man har kendt i tiden før eller på Det Røde Center. Blot at fange et glimt af et ansigt på den måde er en opmuntring. Hvis jeg blot kunne få Moira at se, bare se hende, vide, at hun stadig eksisterer. Det er svært at forestille sig nu, det at have en ven.

Men Ofglen ved siden af mig kigger ikke. Måske kender hun ikke nogen mere. Måske er de alle forsvundet, de kvinder, hun kendte. Eller måske vil hun helst ikke ses. Hun står tavst, med bøjet hoved.

Mens vi venter i vores dobbelte kø, går døren op, og endnu to kvinder kommer ind, begge iført Tjenerindernes røde kjoler og hvide vinger. Den ene af dem er umådeligt gravid; hendes mave svulmer triumferende under hendes løse klædning. Der opstår lidt uro i lokalet, en mumlen, et ufrivilligt gisp; mod vores vilje drejer vi hovederne, ugenert, for at se bedre; det klør i fingrene på os for at røre ved hende. For os er hun et magisk væsen, genstand for misundelse og længsel, vi begærer hende. Hun er et flag på en bakketop, viser os, hvad der stadig kan lade sig gøre: også vi kan blive frelst.

Kvinderne i lokalet hvisker, taler næsten, så stor er deres ophidselse.

„Hvem er det?“ hører jeg bag mig.

„Ofwayne. Nej, Ofwarren.“

„Vigtigmås,“ hvisker en stemme, og dette er sandt. En kvinde, som er så gravid, behøver ikke at gå ud, behøver ikke at gå på indkøb. Den daglige spadseretur er ikke længere ordineret for at holde bugvægsmuskulaturen spændstig. Hun behøver kun gulvøvelserne, åndedrætseksercitsen. Hun kunne blive i huset. Og det er farligt for hende at være ude, der står sikkert en Vogter uden for døren og venter på hende. Nu, hvor hun bærer på liv, er hun tættere på døden og har brug for særlige sikkerhedsforanstaltninger. Jalousi kunne få ram på hende, det er sket før. Alle børn er ønskede nu, men ikke af alle.

Men spadsereturen er måske et lune, hun har fået, og de føjer sig efter luner, når noget er kommet så langt som dette, og der ikke har været nogen abort. Eller måske er hun en af typen Bliv bare ved, jeg kan tage det, en martyr. Jeg fanger et glimt af hendes ansigt, idet hun løfter det for at se sig omkring. Stemmen bag mig havde ret. Hun er kommet for at vise sig frem. Hun blusser, rosa, hun nyder hvert eneste sekund.

„Stille,“ siger en af Vogterne bag disken, og vi falder til ro som skolepiger.

Ofglen og jeg er nået frem til disken. Vi rækker dem vores mærker, og den ene Vogter trykker de numre, der står på dem, ind på Compubidden, mens den anden giver os vores varer, mælken, æggene. Vi lægger dem i vores kurve og går ud igen, forbi den gravide kvinde og hendes partner, som ved siden af hende ser spinkel, indskrumpet, ud; som vi alle gør. Den gravide kvindes mave er som en kæmpemæssig frugt. Kolonorm, et ord fra min barndom. Hendes hænder hviler på den som for at forsvare den, eller som om de opsamler noget fra den, varme og styrke.

Idet jeg går forbi, ser hun direkte på mig, lige i øjnene, og jeg ved, hvem hun er. Hun var på Det Røde Center sammen med mig, en af Tante Lydias kæledægger. Jeg brød mig ikke om hende. Hun hed, i tiden før, Janine.

Janine ser på mig i det øjeblik, og i hendes mundvige lurer skyggen af et smil. Hun kaster et hurtigt blik ned, hvor min egen mave ligger fladt under den røde kjole, og vingerne dækker hendes ansigt. Jeg kan kun se lidt af hendes pande, og hendes lyserøde næsetip.

Så går vi ind i Kun Kød, som er markeret med en stor svinekotelet af træ, der hænger i to kæder. Her er køen ikke så lang:

Kød er dyrt, og selv Kommandanterne får det ikke hver dag. Men Ofglen får oksekød, og det er anden gang i denne uge. Det vil jeg fortælle Marthaerne: Det er sådan noget, de gerne vil høre om. De er meget interesserede i, hvordan de andre hushold ledes; sådanne stumper af smålig sladder giver dem en anledning til at være stolte eller utilfredse.

Jeg tager kyllingen, indpakket i slagterpapir og bundet med snor. Efterhånden er der ikke meget, der er af plastic. Jeg kan huske de endeløse hvide plasticindkøbsposer, fra supermarkedet; jeg kunne ikke fordrage at lade dem gå til spilde og proppede dem ind under vasken, indtil den dag kom, hvor der var for mange, og jeg åbnede skabsdøren, og de væltede ud og spredtes over hele gulvet. Luke plejede at beklage sig over det. Med jævne mellemrum tog han alle poserne og smed dem ud.

Hun kunne få en af dem over hovedet, sagde han. Du ved, hvordan børn leger. Det ville hun aldrig finde på, sagde jeg. Hun er for gammel. (Eller for klog, eller for heldig). Men det fik mig til at gyse af frygt, og dernæst af skyldfølelse, fordi jeg havde været så skødesløs. Det var rigtigt nok, jeg tog for meget for givet; jeg stolede på skæbnen, dengang. Jeg lægger dem i et skab højere oppe, sagde jeg. Lad være med at lægge dem nogen steder, sagde han. Vi bruger dem aldrig til noget. Affaldsposer, sagde jeg. Han sagde ...

Ikke her og nu. Ikke når der er mennesker, der kigger. Jeg drejer mig og ser min silhouet i spejlglasruden. Vi er udenfor nu, vi er på gaden.

En gruppe mennesker er på vej hen mod os. De er turister, fra Japan ser det ud til, måske en handelsdelegation, på rundtur til de historiske mindesmærker eller ude for at finde lokalkolorit. De er meget små og smukt byggede; hver især har sit eget kamera, sit eget smil. De ser sig omkring, med strålende øjne, lægger hovedet på skrå som rødkælke, selve deres munterhed virker aggressiv, og jeg kan ikke lade være med at stirre. Det er længe siden, jeg har set kvinder med så korte skørter. Deres nederdele når dem kun lige under knæet, og benene stikker ud under dem, næsten nøgne i deres tynde strømper, ugenert, de højhælede sko med remmene er fastgjort på fødderne som fine torturinstrumenter. Kvinderne vakler på deres stiletfødder, som om de gik på stylter, men ude af balance; deres rygge svajer i taljen og får deres ender til at stritte. Deres hoveder er utildækkede, og deres hår er også synligt med al dets mørke og seksualitet. De bruger læbestift, rød, som afslører mundenes fugtige huler, som kragetæer på toiletvæggene, i tiden før.

Jeg standser op. Ofglen standser op ved siden af mig, og jeg ved, at heller ikke hun kan tage øjnene fra disse kvinder. Vi er fascinerede, men også frastødte. De virker afklædte. Så kort tid har det taget at forandre vores indstilling til ting som disse.

Så tænker jeg: Sådan plejede jeg at gå klædt. Det var frihed. Europæiserede, plejede de at kalde det.

De japanske turister kommer hen imod os, kvidrende, og vi drejer for sent hovedet bort: Vores ansigter er blevet set.

Der er en tolk, iført det traditionelle blå sæt tøj og det rødmønstrede slips med slipsenålen med øjet med vingen. Det er ham, der træder frem, ud af gruppen, hen foran os, spærrer vejen for os. Turisterne stimler sammen bag ham; en af dem løfter et kamera.

„Undskyld,“ siger han til os begge, ganske høfligt. „De spørger, om de må fotografere Dem.“

Jeg ser ned i fortovet, ryster på hovedet til Nej. Det eneste, de må se, er de hvide vinger, en stump ansigt, min hage og noget af min mund. Ikke øjnene. Jeg er klog nok til ikke at se en tolk lige i øjnene. De fleste tolke er Øjne, det siges der i hvert fald.

Jeg er også klog nok til ikke at svare Ja. Beskedenhed er usynlighed, sagde Tante Lydia. Glem aldrig det. At blive set – at blive set

– er at blive – hendes stemme rystede – gennemtrængt. Det, I må være, piger, er uigennemtrængelige. Hun kaldte os piger.

Ved siden af mig er også Ofglen tavs. Hun har stukket sine røde behandskede hænder op i ærmerne for at skjule dem.

Tolken vender sig igen mod gruppen, sludrer staccato med dem. Jeg ved, hvad det er, han siger, jeg kender replikken. Han siger til dem, at kvinderne har andre skikke her, at det at stirre på dem gennem en kameralinse for dem føles som voldtægt.

Jeg ser stadig ned, på fortovet, hypnotiseret af kvindernes fødder. En af dem har tåfri sandaler på, tåneglene er malet lyserøde. Jeg husker lugten af neglelak, den måde, som det rynkede på, hvis man smurte andet lag på for tidligt, den silkeagtige gliden af flortynd nylonstrømpe mod huden, den måde, som tæerne føltes på, skubbet fremad mod åbningen i skoen af hele kroppens vægt. Kvinden med de malede tæer lægger skiftevis vægten på den ene og den anden fod. Jeg kan mærke hendes sko på mine egne fødder. Lugten af neglelak har gjort mig sulten.

„Undskyld,“ siger tolken igen for at fange vores opmærksomhed.

Jeg nikker for at vise, at jeg har hørt ham.

„Han spørger, er I lykkelige,“ siger tolken. Jeg kan forestille mig det, deres nysgerrighed: Er de lykkelige? Hvordan kan de være lykkelige? Jeg kan mærke deres strålende, sorte øjne på os, den måde, hvorpå de læner sig lidt frem for at opfange vores svar, især kvinderne, men også mændene: Vi er hemmelige, forbudte, vi ophidser dem.

Ofglen siger ingenting. Der er tavshed. Men nogle gange er det lige så farligt intet at sige.

„Ja, vi er meget lykkelige,“ mumler jeg. Jeg er nødt til at sige noget. Hvad andet kan jeg sige?

Kapitel 6

Ved gaden efter Kun Kød standser Ofglen op, som om hun er i tvivl om, hvilken vej vi skal gå. Vi har en valgmulighed. Vi kunne gå lige hjem, eller vi kunne gå den lange vej udenom. Vi ved allerede, hvilken vej vi vil vælge, for vi vælger den altid.

„Jeg vil gerne forbi kirken,“ siger Ofglen, tilsyneladende gudfrygtig.

„Ja,“ siger jeg, selv om jeg lige så godt som hun ved, hvad hun i virkeligheden er ude på.

Vi går, adstadigt. Solen skinner, på himlen er der hvide lammeskyer af den slags, som ligner får uden hoveder. Med vores vinger, vores skyklapper, er det svært at se op, svært at se det hele, af himlen, af alt. Men det kan lade sig gøre, lidt ad gangen, en hurtig bevægelse med hovedet, op og ned, til siden og tilbage. Vi har lært at se verden i gisp.

Hvis man går videre mod højre, er der en gade, som fører ned til floden. Der er et bådehus, hvor de engang opbevarede kaproningsbådene, og nogle broer; træer, grønne bredder, hvor man kunne sidde og se på vandet, og de unge mænd med nøgne arme, årerne, der løftedes op i sollyset, når de kappedes om at vinde. På vejen ned til floden ligger de gamle collegebygninger, nu bruges de til noget andet, med eventyrtårnene, malet hvide, gyldne og blå. Når vi tænker på fortiden, er det de smukke ting, vi trækker frem. Vi ønsker at tro, at det alt sammen var sådan.

Fodboldstadion ligger også dernede, der afholder de Bjærgningerne for Mænd. Samt fodboldkampene. Dem har de stadig.

Jeg går ikke ned til floden mere, eller over broerne. Eller tager med undergrundsbanen, selv om der ligger en station lige ved. Det har vi ikke tilladelse til, der er Vogtere nu, der er ingen officiel grund til, at vi skulle gå ned ad de trin, køre med toget under floden, ind til centrum. Hvorfor skulle vi ville tage herfra dertil?