Diverse

Nordisk Kriminalreportage 1979

Lindhardt og Ringhof

Nordisk Kriminalreportage 1979
Copyright © 1979, 2019 Diverse og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788711804667

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Samfundet står stadig overfor nye problemer i bestræbelserne for at forhindre forbrydelser, eller i det mindste forsøge at mindske kriminalitetens omfang.

At forhindre forbrydelser er en af politiets opgaver, måske den vigtigste. Men det er ikke alene politiets opgave, men tilkommer også andre samfundsorganer og i sidste instans også den enkelte samfundsborger. Dette er temaet i afsnittet »Fællesemne« i årets kriminalreportage. I den danske artikel beskrives, hvordan man fra Det kriminalpræventive Råd i Danmark i de senere år har fundet det nødvendigt at udvikle nye mere målrettede og koordinerende forebyggelses-foranstaltninger for at begrænse den voksende kriminalitet. I ariklerne fra de øvrige nordiske lande behandles emnet ud fra andre interessante synsvinkler

I afsnittet om kriminalsager bringes den opsigtsvækkende sag om opklaringen af et 12 år gammelt drab — Karl Skomagersagen fra Viborg. Videre kan nævnes den meget omtalte sag i artiklen »Hævn« vedrørende »Bloustrødmordet«. Fra Sverige bringes under artiklen »Terrorist-affæren« en fuldstændig redegørelse af hændelsesforløbet og forberedelserne til kidnapning af en tidligere minister, og dermed sammenhængende forbrydelser. I artiklen beskrives sagens forløb fra anholdelsen af hovedmanden i slutningen af marts 1977 til dommens afsigelse i januar 1978, og den er en sammenfattende dokumentation og den eneste trykte version af sagen hidtil.

Fra Norge omtales i artiklen »Falske obligationer«, hvordan et svindelnummer med obligationer blev stoppet i tide, og fra Finland bringes bl. a. artiklen »Politimand som gidsel«.

Kriminalitet med politisk baggrund hører til tiden. I 1977 kom den sensationelle vending på Vesttysklands terrorscene. Fly-kapringen som sluttede i Mogadishu, mordene på tre højstående tyske personer og sluttelig selvmordene i Stuttgart-Stammheim. De opsigtsvækkende kapringsdramaer i Holland omtales ligeledes. Artiklerne findes i afsnittet »Internationalt«. Indholdet i dette afsnit er i øvrigt hentet fra forskellige dele af verden, bl. a. bringes en interessant billedreportage fra Rusland.

Den sidste afdeling i kriminalreportagen — Kriminalhistorie — indeholder beretninger, som ganske vist har mistet deres aktualitet, men som sikkert ikke er gået i glemmebogen, og en sag som »Fundet i granplantagen« giver jo et interessant indblik i, hvordan politiet — også den gang — ved et omhyggeligt efterforskningsarbejde relativt hurtigt fik opklaret en sag, der fra starten så særdeles vanskelig ud.

Med denne præsentation af Nordisk Kriminalreportage 1979 — den sjette årsudgave i rækken — håber vi at have vækket vore læseres interesse for et dybere studium af bogens indhold.

FOR NORDISK POLITI-IDRÆTS FORBUND
Søren kreinøe

Kriminalprævention

Af sekretariatschef, vicepolitimester Lars Rand, Det kriminalpræventive Råd, København.

Opgaven at forebygge eller forhindre kriminalitet har altid været en af politiets fornemmeste opgaver. Forebyggelse af kriminalitet skal også ses i tæt tilknytning til de enkelte samfunds social- og kulturpolitik.

Når man i de senere år har talt meget om kriminalprævention, er det ikke et nyt begreb, eller et begreb, der alene kan sættes i relation til politiets opgaver. Begrebet er mere udtryk for, at man har fundet det nødvendigt at udvikle nye mere målrettede og koordinerede forebyggelses-foranstaltninger for at begrænse den voksende kriminalitet.

Kriminalitetsbilledet har ændret sig. Den er blevet grovere, mere organiseret og er trængt mere ned i aldersgrupperne, således at alle lande har børne- og ungdomskriminalitet, dog af forskellig art og med forskellig baggrund.

Artiklen om kriminalprævention er skrevet af den daglige leder af Det kriminalpræventive Råd i Danmark på baggrund af sine erfaringer for at give læseren en ide om, hvad man forstår ved kriminalprævention, hvilke metoder der benyttes og hvilken vej udviklingen går.

Det må samtidig understreges, at stort set er de samme erfaringer gjort i de øvrige nordiske lande, og at man benytter stort set de samme metoder.

Hvad er kriminalprævention?

Gennem de senere år har man i en række lande bestræbt sig på at udvikle særlige kriminalpræventive foranstaltninger udover den prævention, der formodes indeholdt i samfundets almindelige social- og kulturpolitik, den straforienterede kriminalpolitik og den forebyggende politimæssige indsats. Således oprettedes med dette formål i 1971 i Danmark Det kriminalpræventive Råd, i 1967 i England »Home Office Standing Kommittee on Crime Prevention«, og i 1973 i Sverige »Brottsförebyggande Rådet«, for blot at nævne nogle eksempler.

Der har været arbejdet med mange typer af foranstaltninger og kun nogle af de mere almindelige vil blive nævnt i det følgende.

Hvad kan borgerne selv gøre

Der gøres i mange lande en stor indsats for at få den enkelte borger til at forstå, at han selv må bære et større ansvar for at passe på sig selv og sine ejendele. Hvordan kan han gøre det, og hvilke tekniske midler, der står til hans rådighed, er en opgave, der søges løst i samarbejde mellem offentlige myndigheder især politiet, hele sikringsindustrien og forsikringsvæsnet.

For at få rådgivning ud til den enkelte og for at få det bedst mulige grundlag at rådgive på er mange erhvers- og personaleorganisationer blevet inddraget i arbejdet med en systematisk påvirkning af hele kriminalitetsniveauet..

Politiets forebyggende virksomhed

Politiets forebyggende viksomhed er blevet udvidet og man har her især forsøgt sig med nye patruljeformer, distriktspolitiordninger, særlige uropatruljer eller lignende, der kan yde indsats på specielle områder samt oplysningsvirksomhed i skoler og fritidsundervisningen. Endelig er organisering af arbejdet med sikker rådgivning til borgeren om, hvordan han beskytter sig mod kriminalitet, et fast led i politiets arbejde.

Sociale præventive foranstaltninger

Sociale præventive foranstaltninger har været iværksat ud fra en erkendelse af kriminalitetens sammenhæng med mange uheldige sociale forhold med baggrund i personlighed, familie, miljø, lav uddannelsesmotivation, manglende udfoldelsesmuligheder og lignende. Gennemførelse af forebyggende foranstaltninger har traditionelt været henlagt til en række forskellige myndigheder (politi — skole — socialvæsen). Derfor har arbejdet med systematisk samordning af myndighedernes bestræbelser og samarbejdet med organisationer og med ansvar for børn og unge, været et gennemgående træk, hvad enten disse så har rettet sig mod forebyggelse af sociale skader generelt eller mod delområder som kriminalitet, stofmisbrug, prostitution og lignende.

De socialpræventive foranstaltninger er oftest søgt gennemført på lokalt plan og har hyppigt arbejdet ud fra de sociale teorier og metoder, der sammenfattes under betegnelsen communitywork (samfundsarbejde).

Eksempler er her det svenske arbejde siden 1970 med »Intensifierat samarbete mellan barnavårdsnämnd, skola och polis« og det danske »Samarbejde i kommunerne mellem social- og sundhedsforvaltningen, skole- og fritidsforvaltningen og politiet«.

Oplysning og rådgivning

Oplysningsvirksomhed er i de fleste lande et væsentligt led i kriminalpræventionen.

Der arbejdes ofte med undervisningsprogrammer for børn og unge for at lære dem forståelse for samfundets behov for regler og normer og for at øge deres forståelse for afvigere. Samtidigt har man ment det væsentligt at oplyse om, hvordan samfundet straffer.

Der har været arbejdet med oplysninger til borgerne både i form af masseoplysning gennem radio — TV og aviser og i form af målrettet gruppeoplysning gennem fagblade eller til bestemte typer af ofre, og der er skabt mulighed for individuel rådgivning med særlige rådgivningssteder og udstillinger, alt for at give borgerne oplysning om hvordan han bedst kan bidrage til at beskytte sig selv og sine ejendele og dermed være med til at sænke kriminalitetsniveauet.

Forskning og forsøgsvirksomhed

Der har været stort behov for forskning og forsøgsvirksomhed, da kriminalprævention er et nyt område.

Man har forsket meget i udvikling af tekniske hjælpemidler, som f.eks. bedre låse og bedre alarmsystemer. Man har forsøgt at opstille modeller for, hvordan kriminaliteten udvikler sig og dermed for hvilke kriminelle angreb, det er nødvendigt at forebygge. Der har været forsket i hvorledes politiet bedst kan tilrettelægge sit arbejde og her har det været væsentligt, hvordan politiet kunne yde en bedre service overfor befolkningen.

Fra den sociale teoris område har man søgt at bruge en række metoder også til forebyggelse af kriminalitet. I den forbindelse med den ofte påpegede sammenhæng mellem udformningen af det fysiske miljø og forekomsten af kriminalitet herunder især vold og hærværk har to fremstillinger givet megen inspiration til forskellige programmer i en række lande. Det drejer sig dels om en rapport af lederen af New Yorks institut for planlægning og boligbyggeri, Oscar Newman, der er udgivet under titlen »Defencible Space« (rum der kan forsvares) fra 1973, rapporten rummer udover en analyse en række konkrete principper og forslag til udformning og ændring af boligbyggeri, således at kriminalitetsniveauet sænkes væsentligt, dels om et engelsk samleværk om hærværk, »Vandalism«, 1973, der ligeledes udover en analyse af hærværkssituationer og hærværksmænd angiver muligheder og programmer for forebyggende indsats mod hærværk i lokale områder.

Kriminalprævention i Danmark

I Danmark har arbejdet omkring borgernes selvbeskyttelse navnlig været rettet mod tekniske foranstaltninger og politimæssige foranstaltninger i tilknytning hertil.

Bl.a. har rigspolitichefen oprettet en teknisk konsulenttjeneste, regional organiseret, der kan rådgive borgerne. Endvidere har politiet foretaget betydelige omlægninger af patruljeringens omfang og art samt skabt muligheder for en bedre koordinering mellem de tekniske alarmmuligheder og politimæssig reaktion herpå, bl.a. gennem nye udformninger af den regionale alarmering og eftersøgning.

Det kriminalpræventive Råd har gennem det ret omfattende tekniske udvalgsarbejde i samarbejde med forsikringsbranchen og erhvervslivets organisationer bidraget til at skabe et mere sikkert teknisk rådgivningsgrundlag og har gennem justitsministeriet søgt tilrettelagt et udvalgsarbejde til organisering af den tekniske kriminalprævention navnlig med henblik på den elektriske alarmering.

Et oplysningsarbejde om borgernes muligheder for selvbeskyttelse er tilrettelagt, dels som masseoplysning ved udsendelse af brochuremateriale, dels som målrettet gruppeoplysning gennem udsendelse af vejlednings- og rådgivningsmateriale gennem organisationerne og fagpressen, gennem forsikringsselskaber og endelig har den overfor omtalte konsulenttjeneste ydet ret omfattende individuel rådgivning til private borgere og erhvervsvirksomheder.

Det kriminalpræventive Råd har i samarbejde med bl.a. politiet, undervisningsministeriet, socialministeriet, de kommunale organisationer og kriminalforsorgen søgt at bidrage til sociale præventive foranstaltninger ved gennem en vejledning til kommunerne og politiet at bistå særligt kommunerne med lokalt at organisere et samarbejde der, dels vedrører iværksættelse af generelle foranstaltninger, som må formodes at have betydning for forebyggelse af kriminalitet og dels vedrører behandling af enkeltsager og problemer omkring særligt truede grupper.

Den undervisningsprægede kriminalpræventive oplysning finder sted gennem det almindelige undervisningssystem og fritidsundervisningen. Arbejdet må for at have effekt ske over en bred front og tage standpunkt i at kriminalitet hænger sammen med samfundets værdier og normer. Det er væsentligt, at lærere og eventuelle ikke-pædagogiske fagrepræsentanter, især politiet, der bistår læreren, tager udgangspunkt i samfundets normer og regler, og at disse behandles ud fra eksempler, der har umiddelbar tilkytning til elevernes egne erfaringer. Hovedemner har været, hvad kriminalitet er, og hvem der begår den, baggrunden for kriminalitet og forståelsen for sociale afvigere. Derudover er det af betydning, at eleverne bibringes forståelse for at samfundet må have et kontrolapparat, og der må gives et realistisk billede af samfundets indsats overfor kriminelle.

De følgende afsnit vil nærmere behandle konkrete initiativer, som er taget af Det kriminalpræventive Råd i Danmark.

Teknisk sikring

Det kriminalpræventive Råd har som en af sine opgaver at virke for forebyggelse af kriminalitet ved gennemførelse af sikkerhedsfremmende foranstaltninger.

Rådet har som sin foretrukne arbejdsform valgt at arbejde gennem udvalg. Disse udvalg kan for eksempel arbejde med problemer omkring butikstyveri, biltyveri etc.. Udvalgene er som hovedregel sammensat af organisationsrepræsentanter fra de berørte områder, polititjenestemænd, myndighedsrepræsentanter, forbrugerrepræsentanter m.fl., bistået af Rådets sekretariat.

Hvem begår indbrud?

Kriminalstatistikken viser, at mindre berigelsesforbrydelser som tyveri, brugstyveri og indbrud udgør en overvejende del af den anmeldte kriminalitet. Især drejer det sig om indbrud og tyveri begået af børn og unge. Ofte unge under 15 år. Det er derfor meget vigtigt at skelne mellem amatører og professionelle gerningsmænd.

Amatørerne er ofte karakteriseret ved, at kriminaliteten er lejlighedspræget, selv om der ofte lægges stor ihærdighed for dagen, og at der anvendes ret svært værktøj, som ofte er stjålet f.eks fra biler.

Store og udbytterige indbrud skyldes oftest mere eller mindre professionelle kriminelle, som bag sig har en organisation, som aftager det stjålne. De benytter ofte avanceret specialværktøj, og mange har specialiceret sig i f.eks. banker, døgneboxe, særlige virksomhedstyper og varegrupper o.s.v.

Hvad stjæles?

Den stigning i materiel velstand, der har præget de seneste årtier har også betydet, at attraktive objekter for tyveri nu er spredt mange flere steder end tidligere. Medens det før var pengeinstitutter og forretninger med f.eks. guld og sølvvarer, højtbeskattede varer o.l., der var mest udsatte, så har mange tyve i dag slået sig på private hjem med let omsættelige ting som TV, stereo, antikviteter med mere samt virksomheder, som har kostbart værktøj, kontormaskiner og kontanter.

Hvor stjæles?

Med den spredning af værdierne, som er beskrevet ovenfor, er det klart, at snart sagt hvilken som helst bygning, bil, campingvogn eller virksomhed kan blive genstand for et indbrud.

Det er på baggrund af ovenstående betragtninger, den kriminalpræventive indsats overfor tyveri og indbrud må baseres. Ligeledes må man tage i betragtning, hvilke sikringsmuligheder, der i de enkelte tilfælde er praktisk og økonomisk gennemførlige.

Mekanisk og elektrisk sikring

Man skelner mellem to former for teknisk sikring: Den mekaniske sikring, der består af døre, låse, murværk, gitre o.l. og den elektriske sikring, bestående af forskellige typer alarmsystemer eller alarmkomponenter.

Disse sikringer kan ikke »af sig selv« forhindre indbrud. Vil tyven ind, og har han tilstrækkelig tid og godt værktøj, så kommer han også ind.

Ligeledes kan en elektrisk sikring heller ikke forhindre et indbrud, idet dette udmærket kan være gennemført, inden politiet kan nå frem til gerningsstedet.

Bortset fra den psykologiske præventive effekt disse sikringer kan have, f.eks. ved at skræmme med lyd eller lys, så må man konstatere, at det er sammensætning af sikringstyperne, som giver den bedste sikring. Forstået på den måde, at den elektriske sikring skal alarmere politiet, samtidigt med, at den mekaniske sikring skal forsinke indbruddet så meget, at politiet kan nå at reagere på den elektriske alarm.

Denne kombination af elektrisk og mekanisk sikring giver den højst opnåelige sikkerhed.

Viden og modtræk

På kort sigt kan kriminalpræventive foranstaltninger altså gå ud på, så vidt muligt, at sikre den eksisterende bygningsmasse bedst muligt ud fra det kendskab man har til tyvenes arbejdsmetoder. Man må her udnytte de erfaringer man har om, hvilken teknik og værktøj, tyven har til rådighed.

Endvidere må de »indgange«, han benytter, sikres, og virksomheden må søge at undgå, at han får mulighed for at indhente oplysninger om som f.eks sikringsanordninger, lønudbetalinger o.s.v.

På længere sigt må man dog arbejde på at få lagt kriminalpræventive krav ind i byggeriet, ligesom man i dag stiller brandsikringskrav.

En sådan kriminalpræventiv sikring bør dog bygge på et nuanceret og realistisk grundlag, udarbejdet ud fra de erfaringer man har om, hvilken risiko for tyveri, der gælder for forskellige lokaliteter og hvilke sikringsmuligheder, der er realistiske.

Rådet er i gang med at udarbejde en risikomodel, som kan danne baggrund for sikringsarbejdet, ligesom man arbejder med klarere retningslinier, eventuelle standarder for den kriminalpræventive sikring.

Standarder og normer for udstyr

Udgangspunktet for opstillingen af standarder for kriminalpræventivesikringer har været det nævnte princip med at sinke gerningsmanden tilstrækkeligt.

Standarderne er derfor oftest opstillet som funktionskrav på basis af en tidsfaktor. Med andre ord, en sikring, for eksempel en dør eller en lås, skal kunne holde til en vis belastning i et givet tidsrum. Eller, der skal kunne tilvejebringes et elektrisk signal, som kommer tids nok til, at en reaktion bliver mulig enten for politiet eller for private.

For den mekaniske sikrings vedkommende er der opstillet funktionskrav på baggrund af tidsfaktor ved klassificering af pengeskabe og som baggrund for forsikringsselskabernes sikringskrav i forbindelse med erhvervsforsikringen.

Der er tilvejebragt en fælles nordisk rekommendation om valg af boxdøre ved ny- og ombygning samt en svensk/norsk rekommendation vedrørende boxkonstruktioners vægtykkelse, der i Danmark anvendes som grundlag for beregninger over boxhvælvinger. Desuden findes en Dansk Standard for låse, der hviler på funktionskrav, ligesom man forsøger at tilvejebringe en nordisk standard for dørblade og beslag, og der findes nu en fælles nordisk standard for pengeskabe, så den enkelte ud fra et pointtal kan se, hvor »godt« et pengeskab han køber.

Alarmer

Arbejdet omkring elektrisk sikring er endnu ikke afsluttet. Man arbejder blandt andet med, hvad der bør alarmsikres ( de mange fejlalarmer begrunder faste retningslinier for, hvad der med rimelighed bør alarmsikres). Det overvejes om politiet skal godkende alarmsikringen, og hvorledes politiet kan få kontrol med, hvilke alarmer der direkte eller inddirekte fører frem til politiet. Herunder overvejes tillige politiets og andre myndigheders muligheder for at gribe ind over for alt for høje fejlalarmeringstal.

Ligeledes diskuteres former for godkendelsesprocedurer omkring alarmsikringsanlæg, for eksempel godkendelse af det sikrede objekt, af alarmkonstruktionen, funktionen, pålidelighed over for påvirkninger fra miljøet, levetidskriterier, installation, service etc., samt en godkendelse fra politiets teknikere, som skal bedømme om anlægget står i rimeligt forhold til det kriminalitetsbillede, vi står overfor.

Derudover så man gerne noget så elementært som en difinition på, hvad et alarmanlæg er.

Retningslinier for byggeriet

Det kriminalpræventive Råd har udarbejdet nogle retningslinier for udarbejdelsen af normer og standarder for forebyggende foranstaltninger mod indbrud i bygninger

Disse retningslinier bygger på en række definitioner med tilhørende beskrivelse af krav og lignende.

Man arbejder med tanker om opstilling af en række belastningsklasser med tilhørende sikringsklasser. Forstået på den måde, at den samlede bygningsmasse fordeles i klasser afhængig af, hvor indbrudsbelastede de er, svarende til, hvad man har set andre steder med fareklasser.

Til hver klasse hører en sikringsklasse, det vil sige, krav, hvis de opfyldes, medfører, at bygninger er rimeligt sikret. Princippet er selvfølgelig, at jo mere belastet en bygning er, des mere skal den sikres.

Man arbejder på at få opstillet en modelbeskrivelse, ud fra hvilken man kan bestemme en given bygnings belastningsklasse. Rådet forestiller sig, at for eksempel en typisk familiebolig placeres i belastningsklasse B, medens visse butikker og fabrikker får C og D, lagerhaller for attraktive varer får klasse E etc.

For hver belastningsklasse opstilles en sikringsklasse, indeholdende krav til bygningskonstruktionen, den mekaniske sikring og den elektriske sikring.

Fælles sprogbrug

Rådet har udarbejdet en række definitioner, for eksempel: Ved en fældesikring forstås en elektrisk tyverisikring, som har den egenskab, at der udløses en alarmtilstand, hvis en person passerer tyverisikringen.

Der er således opstillet definitioner for sådanne begreber som bygningsskallen, skalsikring, rumsikring, overvåget fjernalarmoverføring, lukker, større åbning, gennembrydning, oplukning, præventiv belysning og meget mere, og det er nødvendigt, når politi, arkitekter, bygningshåndværkere, fabrikanter og den enkelte borger skal kunne samarbejde om den bedste og billigste sikring, og det er nødvendigt fordi forsikringsselskaberne oftest afpasser deres præmisser efter hvilke sikringsforanstaltninger, der er foretaget, og så er det jo nødvendigt, at man har præcise angivelser for, hvad der er foretaget.

Gennem dette arbejde, som endnu langt fra er tilendebragt, har Det kriminalpræventive Råd forsøgt at slå hul på nogle af de problemer, der er forbundet med teknisk sikring. Der er endnu mange uafklarede problemer, og det er klart, at der vil kræves mange og lange forhandlinger, før man når vejs ende.

Men ordvalget »slå hul på problemet« er i denne artikel valg med overlæg: Det arbejde Rådet har udført i udvalgene har netop gået ud på, at nedbryde et problem i mindre enheder, som man så kan løse et ad gangen, når de endelige mål er fastlagt.

Om pjecer og brochurer

Som led i oplysningsvirksomheden har Det kriminalpræventive Råd udgivet en række publikationer af forskellig art.

En del af disse retter sig især til erhverslivet og indeholder udover de mere teknisk prægede anvisninger en række råd om, hvordan man bedst tilrettelægger en arbejdsgang, der nedsætter risikoen for kriminalitet.

De er udarbejdet på en sådan måde, at de kan anvendes f.eks. i butiksplanlægning eller ved oprettelse af en byggeplads, ligesom de kan benyttes til undervisningsbrug inden for de forskellige erhvervsgrene. Ligeledes kan den enkelte medarbejder i det daglige hente råd og vejledning om særlige problemer i forbindelse med kriminalitetsforebyggende foranstaltninger. Af de forskellige publikationer af den art kan nævnes: »Vejledning om penge og værditransporter«, »Undgå tyveri og hærværk på byggepladsen« og »Noget om butikstyverier«, den sidste er særlig anvendelig, når man instruerer personale. Brochuren er nemlig opdelt i 3 afsnit, der hver især henvender sig til den, der har ansvar for butikkens indretning, ledelsen og personalet.

Publikationerne kan rekvireres på alle landets politistationer eller ved henvendelse til Rådets sekretariat. Mange er udsendt gennem brancheorganisationerne og kan fås her, ligesom de kan fås ved henvendelse til forsikringsselskaberne.

Sammen med forsikringsselskaberne har Rådet på erhvervsområdet arbejdet med og støttet en ny virksomhedsforsikring, der giver gode muligheder for gennem bedre sikring at nedbringe præmiebetalingen betydeligt, et arbejde der samtidig sikrer at forebyggelsesmetoder udbredes og dermed begrænser kriminalitet.

Også denne virksomhedsforsikring er gjort bekendt og let tilgængelig gennem en brochure, der i såvel tekst som billeder viser krav og muligheder, og derfor er let at arbejde med og forstå for eventuelle brugere.

Den private bolig

Andre publikationer retter især opmærksomheden mod hvorledes man bedst sikrer den private bolig og sit køretøj, her er der især lagt vægt på billige løsninger og »gør det selv« løsninger og publikationerne understreger, hvor vigtigt det er at være opmærksom på og påpasselig med mange daglige småting.

Selv om man er meget omhyggelig med at give råd, der er økonomisk overkommelige, så vil ting som bedre låse og døre altid koste penge, og det har derfor været vigtigt for Rådet også at tilvejebringe en gratis sikringsmulighed, der giver en god forebyggelseseffekt. I lighed med f.eks. Sverige har Det kriminalpræventive Råd derfor i Danmark fra februar 1977 stået i spidsen for organisering af noget vi har kaldt »Operation Mærkning«.

»Operation Mærkning« havde som initiativtager politiet, forsikringsselskaberne samt Det kriminalpræventive Råd. Formålet er at forebygge indbrud og øge politiets muligheder for at tilbagelevere stjålne ejendele til den rette ejer. Begge formål kan opnås ved, at den enkelte borger mærker sine personlige ejendele på en måde, som gør det svært at fjerne mærkningen.

Attraktive tyvekoster er i dag ikke bare smykker, kunst, antikviteter, og andre værdifulde ting, som altid har været meget eftertragtede. Også andre ting er nu lettere at omsætte på markedet for stjålne sager. Båndoptagere, farve TV, grammofoner, højtalere, værktøj og fritidsudstyr er nogle eksempler på, hvad tyve gerne tilegner sig.

Ting, som er mærkede, er ikke så eftertragtede af to grunde. De er risikable at transportere, besidde og afhænde på hælermarkedet. »Operation Mærkning« blev prøvekørt i Ålborg, Nykøbing Sjælland og Svendborg, hvor et stort antal personer fulgte anvisningen og mærkede deres indbo med usynlig blæk eller indgraverede deres data med en el-gravørpen.

Ejendelene skal mærkes med ejerens personnummer og navn samt nummer på den politikreds, vedkommende bor i. De, der er med i »Operation Mærkning«, får derefter udleveret selvklæbende mærkater til opsætning på yderdørene. Teksten gør udtrykkelig opmærksom på, at i denne lejlighed eller ejendom er alt af værdi tyverisikret i kraft af mærkning.

Det var initiativtagernes opfattelse og erfaring i dag, at advarslen afholder mange fra at begå tyveri og indbrud. I USA, hvor systemet har været brugt i mange år, har man gode erfaringer.

På den eneste politiforskningskongres i 1977 i Sverige oplyste amerikanske forskere, at tyve i vid udstrækning afstår fra indbrud hos personer, som med de særlige mærkesedler på dørene gør opmærksom på, at indboet er mere eller mindre tyverisikret. Samtidig har amerikanske tyve indrømmet, at hælerne nødigt modtager den slags varme varer. Sker det, er betalingen mindre end det halve af normalprisen. Samtidig gjorde forskerne opmærksom på, at mærkning kun har værdi, når tyvene ved at ordningen er så gennemarbejdet, at det er let for politiet at tilbagespore stjålne ting, det er ofte svært i USA, hvor man f.eks. ikke har entydigt personnummer.

Hensigten med »Operation Mærkning« er ikke alene at ramme det store hælermarked og at skaffe flest mulige tyvekoster tilbage til rette ejere, men navnlig at fremme forebyggelsen.

Alle genstande af værdi skal efter Det kriminalpræventive Råds opfattelse mærkes på en sådan måde, at mærket ikke kan fjernes igen. Derfor har Rådet i samarbejde med 31 forsikringsselskaber stillet 1225 elektriske gravørpenne og 2500 penne med usynlig blæk til rådighed for befolkningen i de 54 politikredse.

Udstyret kan lånes gratis på politistationerne og på kontorerne hos de 31 forsikringsselskaber, der er med i operationen. I København udlånes udstyret dog kun fra fem af byens politistationer, hvor man til gengæld har 30 sæt udstyr på hver station.

Gravørpennen og pennen med det usynlige blæk udlånes 48 timer ad gangen. Samtidig udleveres en liste, hvorpå man kan opføre sine værdigenstande og deres specielle kendetegn. Listen skal hjælpe politiet til at finde frem til de stjålne genstande — hvis et tyveri, trods mærkning, alligevel finder sted. Denne liste skal ikke afleveres til politiet, men opbevares hos ejeren selv.

I Nykøbing Sjælland viser den foreløbige erfaring, at mærkningen har en vis kriminalitets-hindrende effekt: 400 husstande, heriblandt mange sommerhusejere, har mærket deres værdigenstande og kun i to tilfælde har man været ude for indbrudsforsøg. Men ingen af stederne tog tyvene noget med.

For de tre første forsøgsområder i forsøgsbyerne Ålborg, Svendborg og Nykøbing Sjælland gælder, at der har været i alt fem tilfælde af indbrudsforsøg, men ingen af stederne tog tyvene noget med.

Mærkning af værdigenstande blev første gang sat i system i 1963. Det var sheriffen i den lille amerikanske by Holliday i Minnesota, der var ophavsmand til ideen »Operation Mærkning«. Efter 10 år var halvdelen af befolkningen i Holliday med i ordningen. I boligerne hos den gruppe indbyggere, blev der kun rapporteret om 23 indbrud. Derimod blev der anmeldt 2.000 indbrud i boliger uden mærkninger.

Lignende tal kendes fra andre egne af USA. F.eks. en by, hvor der blev begået indbrud i syv procent af beboelserne uden mærkning, men kun 0,47 procent af boliger med mærkning.

Om oplysningsarbejdet i skolen

Det kriminalpræventive Råd har også på forskellig måde forsøgt at bidrage til skolernes orientering af eleverne omkring emnet »kriminalitet«. Formålet med en sådan orientering er at øge elevernes forståelse for samfundets regler, så det ikke begrænses til en viden om gældende normer, men til at omfatte en drøftelse af normernes begrundelse, formål og konsekvens. Ligeledes forsøger man at øge elevernes forståelse for afvigere samt at give dem en realistisk oplysning om, hvordan det danske samfund straffer.

Hvordan gør vi?

Det er Rådets opfattelse, at dette bl.a. kan tilgodeses ved, at fagrepræsentanter for f.eks. politi, kriminalforsog og sociale myndigheder inddrages i skolernes undervisning om kriminalitet. Det kan ske på en sådan måde, at læreren tilrettelægger og har det pædagogiske ansvar for undervisningen både med hensyn til forberedelse og efterbehandling. De faglige repræsentanter kan læreren bruge som vidner eller dokumentation og således belyse de problemer, der er rejst i undervisningen.

Den kriminalpræventive ide er naturligvis at forhindre kriminalitet på en sådan måde, at borgerne og samfundet beskyttes mod forbrydelser og at eventuelle gerningsmænd lærer at løse deres problemer på anden vis end gennem kriminalitet, hvad enten nu problemerne er opstået af kedsomhed, dårlige sociale forhold, tilfældighed eller en oplevelse af frustationer.

Hvad er baggrunden?

Samstemmende undersøgelser har gennem de seneste år vist, at de fleste mennesker nu og da begår kriminelle handlinger. Nogle begår mange og er derfor ofte i fare for at blive stemplet som afvigere. Det er især i børne- og ungdomsårene, at der begås kriminelle handlinger. Men selv de, der ofte betegnes som kriminelle, foretager sig dog i langt de fleste tilfælde lovlydige handlinger. Det må derfor være et udgangspunkt, når man beskæftiger sig med børne- og ungdomskriminalitet, at der ikke fortrinsvis arbejdes med årsager til kriminalitet, men med mekanismen bag indlæring af accepterede normer og regler.

Det er af stor betydning, at undervisningens indhold tager sigte på disse forhold, ligesom indlæring af normer og forståelse for andre bør afspejles i organiseringen af skolens dagligliv og de enkelte klassers samvær. Det er også efter Rådets opfattelse af betydning, at børn og unge får en realistisk opfattelse af de retshåndhævende myndigheder og deres opgaver.

Det har i de senere år f.eks. været et stort problem, at mange unge har opfattet politiet som et fremmedgjort væsen, fordi et fåtal har haft mulighed for at møde den enkelte politimand i almindelige dagligdags situationer. Det er derfor af betydning, at repræsentanter for bl.a. politiet kommer til stede i skoleklasserne for at deltage i drøftelserne med udgangspunkt i elevernes egen dagligdag i at få belyst f.eks. knallertproblemer, butikstyveri og mindre voldshandlinger og hærværk.

Det kriminalpræsentive Råd har ikke taget nogen stilling til, på hvilke klassetrin en sådan orientering vil have størst værdi. Det må i høj grad afhænge af lokale forhold og naturligvis afhænge af, på hvilke andre måder det omgivende samfund inddrages i skolens arbejde.

Må/må ikke

Når man taler om oplysning til børn og unge er det væsentligt at kunne sige til dem, hvad må jeg og hvad må jeg ikke.

Børn har svært ved at få et præcist svar på dette helt elementære spørgsmål i de senere år. Hver eneste dag skal de tage stilling til det mange gange.

Blandt voksne er der afgrundsdybe forskelle på meningerne om, hvad man kan tillade sig og ikke tillade sig, og for børnene har det betydet, at de har haft svært ved at få faste holdepunkter i spørgsmål, som er betydningsfulde for dem.

Det kan være narkotika, de skiftende normer for sædelighed og butikstyverier, men vi skylder børnene at fortælle dem, hvordan stillingen er.

Derudover er det vigtigt at fortælle børn og unge om konsekvenserne af at begå kriminalitet og her er ikke blot de strafferetslige konsekvenser af betydning, men også det at de skal vide, at en kriminel handling kan betyde isolation fra kammerater, forældre og fortsat uddannelse.

»En gang bisse, altid bisse«. Sådan opfatter visse af de unge sig selv. Det er en selvopfattelse, som de delvis selv opbygger, men omgivelserne er også med til det. Fra den pædagogiske forskning ved vi, at en selvopfattelse kan være svær at nedbryde, når den en gang er opbygget, og det må man være meget opmærksom på, når man driver oplysningsvirksomhed i skolen og overfor forældre.

Forebyggende samarbejde

Allerede på basis af en forespørgsel i folketinget i 1973 henvendte justitsministeriet sig til Det kriminalpræventive Råd og spurgte, om Rådet kunne koordinere den kriminalpræventive indsats mellem skole, socialsektor og politi, og henvendelsen førte til, at der i 1975 i Det kriminalpræventive Råd blev nedsat et udvalg, hvis opgave det var at organisere lokalt samarbejde i kommunerne mellem social- og sundhedsforvaltningen, skole, fritidsforvaltningen og politi med henblik på forebyggelse af ungdomskriminalitet.

Udvalgets kommissorium kom i første række til at dreje sig om to problemstillinger. Det var en organisering af samarbejde om konkrete tilfælde, d.v.s. samarbejde med henblik på at sikre, at der af de rette myndigheder træffes de mest hensigtsmæssige hjælpeforanstaltninger overfor det truede barn eller den truede unge på det rette tidspunkt. Her opstår det spørgsmål, om der foreligger bestemte hindringer, administrativt og personalemæssigt, der bearbejdes og om den givne indsats er tilstrækkelig koordineret. Dernæst drejer det sig om samarbejde om iværksættelse af generelle foranstaltninger, der må formodes også at have betydning for forebyggelse af kriminalitet. Målet er at sikre, at de enkelte myndigheder iværksætter deres foranstaltninger på det bedst mulige informationsgrundlag, herunder også at iværksatte foranstaltninger sker i gensidig forståelse og under hensyntagen til de andre myndighedsområders erfaringer og synspunkter, således at man bevidst skaber muligheder for de andre myndigheders virksomhed ud fra deres faglige forudsætninger.

Efter en række overvejelser i Det kriminalpræventive Råd besluttede man i 1976 at sammenskrive de mange forskellige forslag og modeller, der gennem et år var indsamlet af Rådet og forsøge at formulere et samlet forslag i form af en pjece til brug for kommunerne, om hvordan et organiseret samarbejde mellem de berørte myndigheder kunne finde sted.

Det var her tanken at bidrage til et almindeligt forebyggelsesystem, der også kunne forebygge kriminel adfærd, at medvirke til opbygning af et system, der kunne opfange faresignaler tidligt nok, så man kunne sætte ind tidligere og mere effektivt, og at gøre en speciel indsats, der kunne hindre grupper med uhensigtsmæssig social og/eller kriminel adfærd i at opstå og udvikle sig.

Der er for os ingen tvivl om, at det er noget væsentligt for forebyggelse af børne- og ungdomskriminalitet, at et samarbejde, som det her omtalte, finder sted i alle kommuner, at samarbejdet er organiseret og at det foregår regelmæssigt.

En manglende gensidig information mellem socialsektor, skolesektor og politi har ofte resulteret i, at man for sent er blevet opmærksom på hjælpeforanstaltninger, der kunne have været iværksat overfor børn og unge. Derfor foreslår Det kriminalpræventive Råd, at der i hver kommune oprettes en eller anden form for kriminalpræventiv kontakt på topplan mellem forvaltningscheferne for socialsektoren, skolevæsnet og politiet, og at der, hvor det efter kommunernes forhold er muligt, også er repræsenteret politikere fra den lokale forvaltning.

Hvilken form en sådan kontakt skal have i de enkelte kommuner og på topplan, og hvad enten denne kontakt skal have et formaliseret organ i hver enkelt kommune, eller om der skal arbejdes på tværkommunal basis, eller hvorledes man i øvrigt kunne forestille sig det organiseret, har Det kriminalpræventive Råd ikke nogen patentløsning på. Rådet har fremsat som et forslag, at der i de enkelte kommuner, hvor der er behov for det eller på tværkommunal basis, eller i givet fald når en bestemt situation gør det ønskeligt, oprettes et kriminalpræventivt kontaktudvalg.

Efter Det kriminalpræventive Råds opfattelse bør et kriminalpræventivt kontaktudvalg ikke i almindelighed omfatte andre medlemmer end de allerede nævnte, idet man ellers kan frygte, at arbejdet bliver uoverskueligt, da det i så fald skal spænde over for mange faggrupper. Det kan dog være hensigtsmæssigt, at repræsentanter for Kriminalforsorgen deltager i udvalgets arbejde i de byer, hvor Kriminalforsorgen har afdelinger. Det er også af betydning, at kriminalpræventivt kontaktudvalg er opmærksom på at tilkalde enkeltpersoner med særlig ekspertice til sine drøftelser eller at tilkalde repræsentanter fra berørte myndigheder eller organisationer, der har opgaver med børn og unge, og det ville være naturligt, at et sådant udvalg nedsætter ad hoc grupper til at undersøge eller gennemføre særlige foranstaltninger, og at der skabes fast kontakt til de stedlige domstole og anklagemyndigheden. Men det er navnlig vigtigt, at der på sagsbehandlerplan kan opstå faste arbejdsgrupper eller, at der i hvert fald fra det kriminalpræventive kontaktudvalg gives forslag til, at det forebyggende arbejde tilrettelægges efter sådanne retningslinier på sagsbehandlerplan, at det forebyggende samarbejde mellem de tre berørte sektorer fremmes, det er her af betydning, at abstrakte samarbejdsforpligtigelser, som er indeholdt i alle vore love på dette område, bliver til faste arbejdspligter og samarbejdsrutiner.

Opgaver for samarbejdet

Spørgsmålet om samarbejde kan ikke besvares entydig og udtømmende, men man kan pege på følgende væsentlige områder:

Kortlægning af kriminalitet, lokalt

En undersøgelse af kriminalitetens udbredelse bør belyses. Hvilke områder i kommunen rammer den? Hvilke grupper rammer den både når det gælder gerningsmænd og ofre? Kortlægning af kriminalitet, dens årsager og sammenhæng med anden social adfærd med mulige samspil vil være et godt udgangspunkt for et forebyggende arbejde.

Indsats overfor familier med børn

En sådan indsats kan koncentrere sig omkring bestemte perioder i udviklingsforløbet som førskolealderen — skoletiden — tiden umiddelbart efter udskrivningen fra skolen, specielt når der sker tidlig udskrivning.

Opsøgende virksomhed

Den opsøgende virksomhed er et vigtigt led i arbejdet med at finde frem til truede grupper, og den kan foregå på mange måder. Man bør også overveje, hvordan politiets virksomhed kan støtte den generelle forebyggelse.

Der kan også tages initiativ til fælles overvejelser omkring politiets patruljerende virksomhed og anden medvirken fra politiet.

Bredere forståelse ønskelig

Et forebyggende arbejde kan også bestå i at give børn og unge og deres forældre samt befolkningen i almindelighed en bredere forståelse af kriminalitetens baggrund og udbredelse. Det kan ske gennem oplysning og Kriminalpræventivt Kontaktudvalg kan koordinere en række af de oplysningsforanstaltninger, der allerede nu gennemføres inden for skolen og det folkelige oplysningsarbejde herunder det idébestemte ungdomsarbejde.

Konkrete hjælpeforanstaltninger

Man kan tage initiativ til oplysning om de konkrete hjælpeforanstaltninger i kommunen, der står til rådighed for børn og unge med sociale vanskeligheder. Det er foranstaltninger inden for socialforvaltningen, fritidsforvaltningen, uddannelsessystemet , erhvervsvejledningen, arbejdsformidlingen, sundhedssektoren, særforsorgen og dens institutioner, dag- og døgninstitutioner og kriminalforsorgen.

Inddragelse af børn og unge i planlægningen

Man kan tage initiativ til og skabe mulighed for en høring blandt lokalsamfundets børn og unge, når kommunens fritidsforanstaltninger skal planlægges. På den måde kan man sikre, at planlægningen af fritidsaktiviteter tager hensyn til børns og unges ønsker. Man kan også tage initiativ til en undersøgelse af forskellige gruppers forhold til det lokale forlystelsesliv.

Samarbejde vedrørende beskæftigelsesmuligheder

For at øge de unges muligheder for beskæftigelse og uddannelse bør der tages initiativ til et samarbejde med arbejdsformidlingen og med folkeskolen i forbindelse med udskrivning af elever fra de ældste klasser, specielt når det gælder elever, der udskrives tidligt.

Samarbejde om enkeltsager

Talrige samstemmende undersøgelser viser, at barnets tidlige udvikling er afgørende for den senere socialisering, og det er derfor vigtigt, at det forebyggende og opsøgende arbejde kan starte tidligt både generelt og i enkeltsager. Allerede fra førskolealderen bør der derfor være mulighed for opbygning af en smidig gensidig informationsudvikling om enkeltsager. Det må være naturligt, at en sådan informationsudveksling sker i samarbejde med forældrene.

Erfaringer viser også, at unge, der er truet af kriminalitet, ofte har gennemløbet en periode, hvor de har lidt en række sociale nederlag i forhold til hjem, kammerater, skole, arbejdsmarked og at dette har givet sig udslag i, at de er ukoncentrerede i skolearbejdet og får dårlige resultater, at de er undvigende og/eller agressive, at de har et dårligt forhold til forældrene, at de skulker i skolen, at de deltager i hærværk, at de tidligt begår mindre ikke særligt påagtede berigelsesforbrydelser, samt at de har problemer i forhold til arbejdssituationen. Det er derfor efter Det kriminalpræventive Råds opfattelse væsentligt, at en førstegangskriminalitet ikke betragtes isoleret, men som en mulig del af et socialt mønster, og at man gør børn, de unge og deres forældre en meget ringe tjeneste, når man accepterer den begyndende kriminalitet og først er motiveret for iværksættelse af foranstaltninger, når kriminaliteten er for grov eller gentager sig. I disse tilfælde har indsatsen ofte ikke karakter af forebyggelse, men vil for barnets vedkommende opleves som en sanktion. Det er derfor vigtigt, at der både formelt og uformelt sikres, at der sker en videreformidling af oplysninger mellem myndighederne samt at der sker tilbagemelding om, hvad der gøres og er gjort af den enkelte medarbejder i den berørte sektor, og det gælder uanset hvilken sektor, der har den direkte kontakt til barnet eller den unge.

Men her støder man ofte på arbejdstraditioner der vanskeliggøre samarbejde, her støder man på problemer om tavshedspligt, forskellig uddannelsestradition og forskellig holdning. Det er derfor væsentligt, at en informationsudveksling som den, der i pjecen lægges op til, er foreskrevet i en række love, bekendtgørelser og cirkulærer.

Begrænsning af »svind«

I forbindelse med store økonomiske tab inden for erhvervslivet forårsaget af brand — eksplosion — vandskade — sabotage — indbrud — industrispionage m.v. har Det kriminalpræventive Råd taget det nye begreb »risk management« op til debat. Således er der opstillet 7 punkter i et oplæg, der skal danne baggrund for nye kurser bl.a. på Danmarks tekniske Højskole og i forbindelse med instruktion af personalegrupper og nyansatte.

Hvad er tabene

De store tab inden for erhvervslivet er i sidste instans en belastende omkostning for samfundet. Man har bl.a. erfaring for, at næsten 43% af de virksomheder, der er blevet ramt af en storbrand aldrig kommer i gang igen. Yderligere 28% overlever ikke en katastrofe i mere end 3 år. Det vil sige at ca. 71% af de ramte virksomheder ikke overlever en brandkatastrofe. Lignende undersøgelser er ikke foretaget for skader, der hidrører fra kriminalitet.

Der bliver hvert år anmeldt tyverier for mere end 150 millioner kroner. Dette er imidlertid kun en ganske lille del af de tab, der forårsages af »svind«. Det er fastslået at »svind« udgør mindst imellem 1—2% af totalomsætningen i mange virksomheder og en del af dette »svind« har givet forbindelse med forskellige former for tyveri og bedrageri.

For at nedbringe og dæmme op for disse store økonomiske tab er det væsentligt at ledere i virksomhederne danner sig en opfattelse af, at indsats omkring tilrettelæggelse af virksomhedernes arbejdsgang kan begrænse »svind«.

Dette kan bl.a. ske gennem risikoanalyse, tekniske foranstaltninger af forskellig slags, opbygning af en sikkerhedsorganisation, instruktion, genetableringsplanlægning og forsikring.

Når emnet drejer sig om risikoanalyse og på hvilke områder Det kriminalpræventive Råd kan bidrage med ekspertice må flere begreber analyseres: Hvilke gerningsmænd står vi overfor, de forskellige belastningsklasser og risikomodeller, den teknik der står til rådighed — mekanisk — elektrisk samt fælles teknologisk standardisering med henblik på billiggørelse og udvikling af et mere sikkert rådgivningsgrundlag. Alt på basis af hypoteser over bl.a. lønnende mål — gerningsmandstyper — værktøjstyper o.l.

Der er flere forebyggende foranstaltninger som kan nedbringe tab og risiko. I første række kan der være tale om private vægtere, omlægning af intern arbejdsgang, og portnere som kan kontrollere de besøgende. Da mange virksomheder har flere skiftehold, færdes et større eller mindre antal personer rundt om i virksomheden. Det kan være personale, kunder, leverandører, rengøringspersonale, men det kan også være uvedkommende også vedkommende med ikke lovligt ærinde.

Derfor har en del større virksomheder og institutioner erkendt, at det er nødvendigt med en form for identitetskort.

Det vil sige, at samtlige ansatte har et ID-kort, der forlanges at blive båret synligt. Alle besøgende får ligeledes udleveret et midlertidig ID-kort. Der vil således aldrig være tvivl om en persons ret til adgang og ophold på virksomhedens område.

Et stort personale og en omfattende vognpark til f.eks. varedistribution kan nødvendiggøre lejlighedsvise visitationer for at effektivisere kontrollen med virksomhedens produkter, så »svind« kan begrænses mest muligt. En fast portner kan betjene et elektronisk visitationsanlæg, hvor »alle er lige« d.v.s. at alle kan blive stikprøvevis undersøgt.

Vagten ved hovedporten eller et specielt indrettet rum i virksomheden kan via f.eks. TV-kontrol bevogte en eller flere porte, ligesom man kan overvåge produktions-processer, have kontrol med lagerområder og opsyn med byggepladser, produktudvikling- og planlægningscentraler samt andre vitale dele af virksomheden, og man kan opbygge en god kontrol med ind- og udgående leverancer.

En sikkerhedspatruljering uden for arbejdstid formindsker også risikoen for tab og svind og dermed betydelige økonomiske følger. Patruljeringen kan omfatte kontrol med lukkede døre, porte og vinduer, varmeforsyning og ventilation, temperaturen i kølerum kan kontrolleres, ligesom luftfugtighedsgraden i EDB-rum kan overvåges. Patruljeringen omfatter også sikkerhed imod at uvedkommende personer færdes på virksomheden. Den medfører desuden hurtig konstatering og indgriben ved brand, vandskade, indbrud, hærværk, sabotage m.v.

Mange af disse foranstaltninger virker ofte ubehagelige, men er i mange tilfælde en nødvendighed og tjener også det formål ikke utilsigtet at friste mennesker til at begå kriminelle handlinger. Mange af disse handlinger bliver sjældent anmeldt, og det er derfor meget vanskeligt at danne sig en fast opfattelse af hvor store tab, der er tale om, mange virksomhedsledere er derfor ikke særligt bevidste om, hvor store tab, der er og hvor stor gevinst, der er ved de ovennævnte foranstaltninger. Det vil være helt naturligt at alle foranstaltninger på dette område gennemføres i nært samarbejde med de berørte personalegrupper, der også har vist stor interesse for at være med i dette arbejde.

»Den private justits«

Begrebet »den private justits« har to hovedområder: de private vægtere og den private administration af retsregler især mellem arbejdsgiver og arbejdstager med »diciplinærstraffe« som afskedigelse, bod, forflyttelse m.v.. Det er også i denne forbindelse et spørgsmål om anmeldelsestilbøjeligheden i forhold til offentlige myndigheder, bl.a. politianmeldelse af kriminalitet begået i familien, blandt bekendte, i lokalsamfund o.s.v. Et godt eksempel er problemerne omkring anmeldelse af butikstyve. Der er ikke i Danmark nogen pligt til at anmelde, og man »klarer« derfor ofte problemerne selv, hvilket kan være udmærket, men også af og til rejse nogle problemer.

Problemet om samarbejde mellem offentlige og private sikkerhedsforanstaltninger i erhvervslivet har ikke i særlig grad været taget op til principiel drøftelse i Danmark. Spørgsmålet har dog været rejst ved flere lejligheder på baggrund bl.a. af, at flere vesteuropæiske lande har en lovgivning for private vagtkorps med definitationer på »vagtmand«, hans uddannelse, udrustning og forhold til myndighederne.

Hvilke problemer

I forbindelse med den private justits kan der stilles flere spørgsmål. Er politiets monopol på at udøve organiseret magtanvendelse truet af antallet af private »vagtmænd«? Kan politiet overkomme de mange specielle opgaver som f.eks. pengetransportbeskyttelse, virksomhedsbeskyttelse, beskyttelse af private anlæg o.s.v.? Hvorledes uddannes, kontrolleres og aflønnes private »vagtmænd«, og hvilke konsekvenser får det, hvis disse forhold er meget forskellige for politiets og vagtkorpsenes mandskab? Kan det være rigtigt, at nogle grupper kan købe bedre beskyttelse end andre? Og kan politiet måske prioritere sine opgaver så de beskytter dem, der ikke har råd til at købe beskyttelse? Spørgsmål, som der ikke er nogen entydige svar på, men som man vil blive nødt til at tage stilling til i de kommende år.

Afslutning

Gennem de foregående sider skulle læseren have fået et vist indtryk af på hvilke områder og med hvilke metoder, der arbejdes med kriminalitetsforebyggelse.

Meget er gjort, men meget mere kan gøres. Der er en vis træghed både hos erhversvirksomheder og blandt befolkningen ved at foretage sig noget kriminalpræventivt, idet de fleste opfatter kriminalitet som noget fremmedartet og noget, som alene politi og domstole bør tage sig af. Det er imidlertid ikke tilfældet. De fleste af os har på et eller andet tidspunkt i vort liv begået en kriminel handling — stor eller lille — men det er for de få, at kriminalitet bliver en vane — et livsmønster. Offer for kriminalitet er altid »de andre«, og det er ofte først, når der sker noget i ens nærhed, at man reagerer og ønsker at beskytte sig mod kriminalitet. Ikke desto mindre bliver hvert år mange mennesker ofre for en kriminel handling, så udbredelse af kriminalpræventive foranstaltninger er yderst påkrævet. For at nå så langt, er det vigtigt med et intensivt informationsarbejde, i første række overfor de mest udsatte grupper.

Dernæst er det for de fleste svært at lægge langsigtede planer. F.eks. er det ikke nok at oplyse og overtale mange erhvervsvirksomheder til at man skal tyverisikre med mekaniske og elektriske midler. Men problemet er ofte at industribygninger og lagerbygninger er opført af meget lette og tynde materialer også i murflader o.l.. Her vil det ofte synes økonomisk uoverkommeligt at vælge murtykkelser eller en murstyrke som alene er begrundet i sikringshensyn. Men det kan altså være nødvendigt på bare lidt længere sigt at investere i sådanne former for tyverisikringer.

Selv om »Operation Mærkning« er tilgængelig for alle og gratis, vil mange alligevel ikke foretage sig noget. De afventer hellere et indbrud, eller henviser til, at man er velforsikret. Her glemmer mange, at forsikring jo er noget vi alle betaler, og at den først træder ind, når skade er sket. Forsikring hjælper sjældent overfor utryghed, ulejlighed eller tab af genstande, som man har et særligt og fortroligt forhold til.

Man overser også, at det er en hjælp for mange børn og unge, at man begrænser de mange fristelser, som vi har i et moderne samfund, og man overser, at de senere års brug og »smid væk« kultur har skabt en meget stor ligegyldighed overfor ejendele. Det er derfor også at stor betydning for opdragelsen, at vi alle er med til at tilkendegive på den ene eller den anden måde, at vi gerne vil have vore ting i fred.

Mange steder klager mennesker over hærværk og er opskræmte over en vold, der udgår fra bl.a. visse ungdomsgrupper. Her er det vigtigt at gøre sig klart, at alle unge har behov for udfoldelsesmuligheder i tilværelsen og at et forebyggende arbejde overfor vold og hærværk kan ligge i bedre udnyttelsesmuligheder for fritiden. Fritiden skulle nødig blive et problem, men være med til at øge vores livs-kvalitet. Derfor vil man nok i fremtiden se mange forebyggelsesforanstaltninger rettet mod bedre muligheder for livsudfoldelse og spænding gennem fritidslivet, bl.a. fordi vi måske lever i for regelbundne og velfriserede omgivelser.

Et selvstændigt led i forebyggelsen af kriminalitet er også reelle oplysninger om kriminalitetens omfang, således at mennesket ikke bliver unødigt angst for kriminalitet. Dette arbejde er vanskeligt. På den ene side opfordrer man den enkelte til at beskytte sig mod kriminalitet — og siger samtidig, at der ikke er noget at være bange for. Derfor bliver oplysningsarbejdet en balanceakt.

Vi har et forholdsvis lavt kriminalitetsniveau i de nordiske lande, og vi kan gøre det bedre ved selv at give vort bidrag til de mange tilbud om forebyggelsesmuligheder, der er nævnt.

Vi kan gøre det som samfundsbevidste borgere, som forældre, som deltagere i arbejdslivet og som dem, der er med til at give muligheder for bedre udnyttelse af fritiden, her tænker jeg især på den enkelte som foreningsmedlem, sportsdeltager og lignende, hvor man kommer i kontakt med andre mennesker.

Endelig tror jeg det er væsentligt, at vi fremmer samværet mellem forskellige grupper af mennesker, især således at børn og unge har mulighed for dagligt samvær med ældre, så vi ikke har en særlig ungdomskultur, som de ældre kan være bange for og således, at vi ikke isolerer ældre mennesker.

Der er således meget at gøre og mange muligheder at arbejde med, hvis kriminalprævention i fremtiden virkelig skal blive et afgørende led i samfundets bestræbelser på at forhindre kriminalitet.

Beskyt din ejendom

Af kommissarie Pekka Kahelin, Kriminalpolitiet, Helsingfors.

Der er en gammel tradition for, at man opfatter kriminalpræventivt arbejde som en af politiets opgaver ud over de mere indlysende som at opretholde ro og orden og at opklare allerede begåede forbrydelser. I Finland står det præventive arbejde til og med i politiloven, hvor reglerne for politiets arbejde er nedfældet. Politilovens paragraf 4, første afsnit har følgende ordlyd:

»Det lokale politi har til opgave at opretholde offentlig ro og sikkerhed, at bekæmpe kriminalitet, at opklare forbrydelser og at skride til foranstaltninger så dem, der har gjort sig skyldige i forbrydelser, bliver anklaget, samt desuden at udføre de øvrige pligter, der ifølge almindelige bestemmelser tilkommer eller ellers bør menes at påhvile politiet.«

I Finland er man i de sidste par år begyndt at rette større og større opmærksomhed mod kriminalpræventivt arbejde. Det hænger blandt andet sammen med, at man er nået frem til den opfattelse, at det er mere fordelagtigt for samfundet at forebygge forbrydelser end det er bagefter at opklare deres årsager og følger.

Man har altid ment, at en effektiv og synlig form for kriminalpræventiv virksomhed er at placere uniformeret politi ude på offentlige steder. En anden stærkt forbrydelsehæmmende faktor er et effektivt opklaringsarbejde og en så høj opklaringsprocent som muligt. Man har også konstateret at den samme effekt kan opnås, hvis personer, der er blevet pågrebet på fersk gerning, bliver registreret. Også offentliggørelse af forbrydelser, især af de opklarede, har man ment havde en forebyggende virkning.

Det informations- og rådgivningsarbejde, som politiet tilbyder offentligheden, er også blevet vigtigere og vigtigere for hvert år. Når det drejer sig om trafikinformation, har man allerede i årtier haft uniformerede politimænd til at undervise i skolerne. Når der derimod er tale om kriminalpræventiv information angående ejendomsforbrydelser blev denne først effektiv i begyndelsen af 1960’erne. Da indledte Finlands Kriminalpolitiforbund nemlig sammen med Mannerheims Børneværnsforbund et instruktionsarbejde under kriminalpolitiets regi.

For øjeblikket er man begyndt at oprette nye stillinger, såkaldte ungdomspolitibetjente, i det mindste i de større politidistrikter. I deres arbejde indgår blandt andet undervisning og informationsvirksomhed i skolerne.

Litteratur for skolen

Finlands Kriminalpolitiforbund og Mannerheims Børneværnsforbund har fremstillet en øvelsesserie til brug for undervisningen i skolen, og derved er det også blevet lettere for kriminalpolitiet at varetage denne opgave. Samtidig har det forårsaget, at undervisningen bliver mere ensartet uafhængig af, hvem der underviser de unge.

De to forbund har også arrangeret undervisning og kursusvirksomhed for de kriminalpolitibetjente, der har ønsket at give forelæsninger i emnet. Senere da de nye ungdomspolitibetjente tiltrådte i tjenesten og dermed blev ansvarlige for undervisningen, anvendte man i begyndelsen denne øvelsesserie, men ret hurtigt skrev to ungdomspolitibetjente fra Helsingfors, Esa Köyhäjoki og Esa Monto, en lærebog til dette formål »Indføring i samfundets love«. Mannerheims Børneværnsforbund udgav bogen i 1975. Bogens oplysninger blev revideret i 1977 på grund af lovændringer.

Denne bog kan også anvendes af folkeskolelærere i de egne, hvor der ikke findes ungdomspolitibetjente.

Med denne form for undervisning bestræber man sig på, at samfundsborgerne allerede som unge kan få viden om lovgivningen, og specielt om de handlinger som samfundet betragter som strafbare. Når de unge har modtaget en sådan undervisning, kan de unge i al fald ikke undskylde sig med ukendskab, hvis de skulle komme til at begå en forbrydelse.

Det er med andre ord rimeligt at antage, at denne virksomhed i skolerne har stor kriminalpræventiv effekt.

Rådgivningsvirksomhed

I Helsingfors politidistrikt har man haft et rådgivningsorgan lige siden 1942. Her har man specialiseret sig i information om, hvordan man kan beskytte sin ejendom. Alle med problemer af denne art kan henvende sig til dette rådgivningsbureau. I flere andre store politidistrikter, bl.a. Åbo og Tammerfors, har man også indrettet lignende organer. Derimod er det kun Helsingforsafdelingen, der har egne lokaler og en udstilling over låse og andet beskyttelsesudstyr i stil med, hvad man har i de øvrige nordiske lande.

Forbrydelse kan som regel bedst forhindres, hvis vi bare følger politiets råd og bruger almindelig sund fornuft.

Politiet har altid bestræbt sig på at formidle råd og anvisninger til offentligheden gennem presse, radio og fjernsyn ved enhver given lejlighed. På grund af politiets omhyggelige arbejde har forskellige interessegrupper også fået information. Eksempelvis giver politiet både mundtlige og skriftlige direktiver til medlemmerne i de forskellige sejl og roklubber om foråret før sæsonen. Det har handlet om, hvordan man forebygger tyveri af både og påhængsmotorer. Politiet har også fremstillet forskellige informationsbrochurer ved flere lejligheder, hvor de er blevet delt ud til offentligheden ved forskellige begivenheder og via politiets egne rådgivningsorganer.

Man bør bemærke, at forskellige forebyggelsestyper kan anvendes ved de mest varierende tilfælde og ved forskellige forbrydelsestyper, såsom almindeligt tyveri, indbrud, biltyveri etc. Nedenfor beskrives forskellige kriminalpræventive forholdsregler afhængigt af forbrydelsens art.

Almindeligt tyveri

I dette afsnit forstår vi almindeligt tyveri, som det tyveri hvor gerningsmanden ikke behøver at ødelægge noget eller bryde ind et eller andet sted. Den enkelte er bedst i stand til at forhindre den type tyveri ved ikke at efterlade sine ejendele, så de frit kan nås af andre.

Man bør i størst mulig omfang tilstræbe, at ens penge bliver opbevaret i en bank. Man bør med andre ord have så få penge som muligt i sin pung og aldrig lade hverken tegnebog eller håndtaske være ubevogtet.

På arbejdspladsen skal man aldrig lade sin pung blive liggende i frakkelommen og hænge frakken over ryglændet på en eller anden stol. Fremfor alt skal man aldrig gå ud af rummet. Håndtasker bør ikke efterlades på bordet eller et andet synligt sted.

I hjemmet sikrer man sig, at døren er låst, når man går ud. Selv om man kun er væk fra bopælen et øjeblik, skal yderdøren altid låses. En tyv bemærker ofte, når lejligheden gives. Utallige gange er der blevet begået tyveri gennem ulåste døre, mens lejlighedsindehaveren har stået på altanen og banket tæpper.

Man skal ikke lade nogen vente i entréen, f.eks. nogen der giver sig ud for at samle gammel papir. Der er alt for tit sket, at penge er forsvundet fra håndtasker eller tegnebøger, der er blevet opbevaret i entréen, mens lejlighedsindehaveren har haft travlt med at samle papir sammen. Man opdager som regel først tyveriet, når man skal bruge nogle penge, og så er »papirindsamleren« over alle bjerge.

Der er gode grunde til at lade være med at hænge overtøj, pelshuer og lignende på ubevogtede knagerækker.

Når man går ude, bør man sikre sig, at man har godt fast i håndtasken, og at tegnebogen ligger i den mest beskyttede lomme eller i brystlommen. Når man køber ind i butikker eller på torvet, bør man sørge for at pungen ikke ligger øverst i tasken — det er det samme som en invitation til tyveri. Hvis man er ude at rejse, er der også god grund til at tage sig af sin bagage og at holde øje med den.

Butikstyveri

I dette afsnit forstår vi ved butikstyveri tilegnelse af de udstillede genstande indenfor butikstid. Og selvfølgelig er det strafbart at stjæle i butikker. Ifølge det man er nået frem til ved vurderinger, forsvinder der årligt værdier for hundrede af millioner mark fra detailhandlende i Finland. Og en følge her af er, at butikkernes forsikringer stiger, hvilket må betales ved øgede priser.

For at komme butikstyveriet til livs har man i de seneste år indledt et hårdt arbejde og arrangeret flere kampagner. I 1977 gennemførte f.eks. Helsingfors Handelskammer i samarbejde med repræsentanter fra skolerne og butikkerne samt politiet en oplysningskampagne, som tog direkte sigte på de unge i skolerne, og derved også på de fremtidige kunder. Hensigten med kampagnen var at få de unge til at forstå, at butikstyveri er en forbrydelse, som må straffes.

I de første par måneder af 1978 indledte politiet i samarbejde med butiksfolk en informationskampagne, der tog sigte på, at kunder og butiksansatte kunne have et så godt samarbejde som muligt og derigennem forebygge butikstyveri. For at kunne bekæmpe butikstyveri er det nødvendigt med et godt samarbejde imellem butikker, politi og kunder.

For den almindelige kunde er det af stor betydning, hvor meget der bliver stjålet fra butikkerne — det er jo i sidste ende kunderne, der betaler for tyverierne.

Det er således ønskværdigt, at den almindelige kunde har en fornuftig indstilling til, at man ved kassen vil se indholdet af kundens taske. En ærlig kunde har jo intet at frygte.

Når det er blevet en vane for kunderne at fremvise deres tasker ved kassen, bliver det meget vanskeligt for butikstyve at slippe væk i ubemærkethed. Derfor håber man, at det vil være i de ærlige kunders egen interesse at hjælpe til med at forhindre tyverier. Det er altså på sin plads at holde øjnene åbne — og også at informere personalet hvis man ser noget mistænkeligt.

En del kritikere mener, at den største årsag til det øgede antal butikstyverier ligger i selvbetjeningsbutikkernes måde at udstille varerne på. Det har uden tvivl betydning, og derfor bør man ved indretningen af nye selvbetjeningsbutikker tage hensyn til dette og se på, hvilke muligheder der er for at forebygge rapseri og butikstyveri. De dyreste varer burde f.eks. være placeret sådan, at de enten er under konstant overvågning eller indlåste i udstillingsmontrer eller på sådanne steder, hvor de ikke kan nås. Udover dette kan man investere i mange forskellige slags overvågningsudstyr, så varerne kan holdes under opsigt.

I Finland kan man ligesom i andre lande få hjælp fra forskellige overvågningsfirmaer. Disse firmaer overvåger kundernes bevægelser i butikkerne, og ikke sjældent bliver en butikstyv grebet på fersk gerning. Når butikker og varehuse bliver kendt for at have en effektiv kundeovervågning, så virker det samtidigt tyveriforebyggende.

Både overvågningsapparatur og bevogtningspersonale betyder naturligvis øgede udgifter for de forretningsdrivende. Men på baggrund af at butikstyverier er beregnet til at udgøre 0,5—2 procent af den totale omsætning, er det relativt enkelt at regne ud, hvor meget man skal investere i disse forholdsregler for at få et tilstrækkeligt effektivt og dermed et overvågningssystem, der kan betale sig.

Røveri

I de seneste år er antallet af røverier — der ud over røveriet også for den største part er forbundet med vold eller trusler om vold — steget kraftigt. Man har desuden kunnet registrere, at den vold der bliver anvendt er blevet stadig grovere og ofte meget rå. Der er ofte blevet brugt betydelig mere vold, end der var »nødvendigt« for røveriet, og mange gange har ofret fået alvorlige kvæstelser. Af den grund er det meget vigtigt at være særlig opmærksom på forholdsregler, der kan dæmme op for denne udvikling. Samfundet som helhed pådrager sig jo store udgifter gennem hospitalsophold og sygefravær som følge af overfald.

Gennem de sidste par år har man da også gjort sig store anstrengelser for at forebygge røverier. Specielt når det drejer sig om bankrøverier, har politiet haft et intimt samarbejde med personer, der repræsenterer bankerne. Man har høstet store erfaringer gennem dette samarbejde, og bankrøverier er for øjeblikket meget vanskelige at gennemføre. Desuden er det blevet mere enkelt at opklare sådanne bankrøverier, hvis de endelig bliver begået. Man har fremstillet informationsmateriale til vejledning af bankpersonalet, og desuden har man indspillet en undervisningsfilm. Ved filmindspilningen benyttede man sig af politiets store erfaring.

Politiet er nu også betydeligt mere forberedt på bankrøverier og har bestræbt sig på at have et så hurtigt alarmberedskab som muligt.

I denne forbindelse er det værd at nævne, at det vigtigste offentligheden kan gøre, hvis de overværer et bankrøveri, er at prøve på at få en så præcis beskrivelse af gerningsmanden som muligt, notere eventuelle flugtbilers nummerplader, bemærke flugtveje og i øvrigt forholde sig som en passiv tilskuer.

Der er ingen grund til at optræde heltemodigt eller dumdristigt. Det er faktisk politiets opgave at pågribe forbrydere. Og hvis man altså har mulighed for det, er en politianmeldelse det bedste, man kan foretage sig. Dette er selvfølgelig under forudsætning, at man bliver vidne til et bankrøveri fra gaden, og derved har den fulde bevægelsesfrihed. Som regel kan bankpersonalet jo ikke slå alarm, før gerningsmændene har forladt banken. I en artikel af denne art vil det måske være mere interessant at beskrive de røverier, der tager direkte sigte på den enkelte borger. Et ret typisk offer for et røveri er den midaldrende spirituspåvirkede person, der går i tætbefolkede kvartere om natten. Ofte vil dette potentielle offer være ude på at købe noget smuglersprit.

Man vil logisk set kunne drage den slutning af ovenstående, at det er mest fornuftigt at tage en taxi hjem efter en glad aften — selv om man stadig skulle være meget tørstig — og ikke søge selskab med fremmede. På den måde har man størst chance for at undgå at blive offer for et røveri.

Et fornuftigt menneske viser aldrig sine penge frem for andre — det kan blive til en uimodståelig fristelse, der fører til røveri senere på et mere passende sted. Det bedste er kun at medbringe de penge, der er nødvendige og lade banken opbevare de større beløb.

Praksis viser, at det desværre bliver mere og mere almindeligt, at mennesker bliver offer for et røveri. Her nævnes nogle situationer der bør undgås for at forebygge røveri:

— indtagelse af spiritus og deraf følgende beruselse; dette forårsager beklageligtvis ofte gunstige situationer for røveri

— at opsøge selskab, mandligt eller kvindligt, på restauranter eller på gader, i særdeleshed under spirituspåvirkning

— at kontakte ukendte personer og tage dem med hjem

— at lade sig befordre hjem i en fremmeds bil

— at begive sig hjem til fods fra en restaurant under spirituspåvirkning

— at færdes i parker i byen om natten.

Hvis man alligevel — til trods for alle forholdsregler — skulle blive offer for et røveri, skal man huske, at ofret som oftest er alene og dermed det eneste »vidne«. Derfor bør man, hvis uheldet er ude, sørge for at lægge mærke til gerningsmandens eller gerningsmændenes signalement og begivenhedsforløbet. Man bør også altid erindre sig, at livet er vigtigere end nogle ting og rette sig efter det. Ting kan erstattes — men livet...

Hvis man har mulighed for at flygte fra røverne, så er det klogere, end at give sig i håndgemæng med dem og måske blive besejret.

Indbrudstyveri

Som overskriften viser, vil vi her behandle sådanne tyverier, der bliver begået gennem indbrud eller på anden vis. Her anvendes underafsnit, der er afhængig af indbrudsobjektet:

Indbrud i butik og kontor

Forsikringsselskaberne har i samarbejde med politiet gjort et omfattende arbejde, når det drejer sig om at forny forsikringsvilkårerne på en sådan måde, at forsikringspræmierne bliver lavere, hvis der er blevet taget bestemte forholdsregler for at forhindre eller besværliggøre indbrud. Ved at benytte sådanne forskellige sikkerhedsforanstaltninger er det f.eks. lykkedes at reducere antallet af indbrud i urmagerier ganske væsentligt. Samtidig har man fået erfarning og konkret bevis for, at sådanne forbrydelser kan forebygges effektivt.

Billedet her giver en idé om, hvordan man kan forhindre indbrud ved forholdsregler, der bunder i bygningskonstruktionen. En del af de angivne foreslag kan også benyttes til at sikre lejligheder mod indbrud.

Ud over det der kan ses på billedet, kan man også komplettere med alarmsystemer. Sådanne kan afsløre uvedkommende i lokalet i samme øjeblik, som de trænger ind, og dette fører ofte til en pågribelse på fersk gerning. Foruden de her nævnte metoder kan sikkerhedsforanstaltningerne også suppleres med personale fra de vægterfirmaer, der efterhånden findes i de fleste egne.

Man kan desuden tilslutte et kamera til alarmsystemet. Den der bryder ind, bliver fotograferet, og billedet bliver et hjælpemiddel, der kan lette pågribelsen af gerningsmanden.

Alarm- og fotosystemet må være tilsluttet, og det er derfor vigtigt, at den person, der sidst forlader lokalet, tilslutter det. Det kan være lidt besværligt: enten glemmer man at tilslutte systemet, eller også opstår der en fejl så apparatet ikke bliver tilsluttet, eller også går alarmen i gang uden grund.

Med baggrund i at antallet af indbrudstyverier stiger — til trods for alle forholdsregler — ville det være af største betydning for opklaringsarbejdet, at de hjemsøgte butikker og firmaer kunne give en nøje beskrivelse af de stjålne effekter.

En måde at lette identificeringen på af de stjålne effekter ville være, at de effekter, der var forsynet med fabrikationsnummer også var blevet opført, så politiet kunne få overladt disse optegnelser.

Pengebeløb bør i størst muligt omfang opbevares i bankbokse, og man bør hver aften sikre sig, at der ikke er nogle penge tilbage i butikken. Hvis det af rent forretningsmæssige hensyn er nødvendigt at opbevare pengene i butikken, bør man anskaffe sig et pengeskab til dette formål. Pengeskabets nøgler bør naturligtvis aldrig opbevares i butikken uden for åbningstiden. Man bør aldrig forsøge at gemme nøglerne i butikken, fordi erfaringen viser, at tyve ved, hvor de skal lede.

Indbrud i lejlighed

I de sidste par år er der sket en markant øgning af indbrud i lejlighed fremfor alt i storbyerne og i særdeleshed i Helsingfors. Ganske vist er der sket et mærkbart fald i foråret 1978, og det skyldes sandsynligvis, at man i 1975 overførte efterforskningsvirksomheden af indbrud i lejligheder til en ny afdeling, den såkaldte boligafdeling. Derved er efterforskningen blevet mere effektiv, og resultatet har været positivt.

For et par år siden indledte Forsikringsforeningen i Finland en kampagne for mærkning af ejendele. Idéen kom oprindeligt fra USA og derfra til bl.a. Sverige i efteråret 1975. Resultatet i de to lande viste sig at blive positivt, og derfor begyndte man også at anvende systemet i Finland. Og politiet har fuldt ud støttet kampagnen. Princippet for mærkning er, at lejlighedsindehaveren mærker alle ejendele af værdi i hjemmet. Mærkningen kan enten udføres med en gravørnål eller med usynligt blæk, og man skriver ejerens personnummer samt bokstavet F for at vise, at personnummeret står for en finsk statsborger.

Mærkningen kompletteres med, at lejlighedsindehaveren sætter et lille skilt op ude på entrédøren med oplysningen, at ejendelene er mærket. Allerede det lille skilt har ofte den effekt, at det afholder tyve fra at bryde ind i lejligheden. Hvis der alligevel trods mærkningen skulle finde tyveri sted, er der stadig en stor fordel, og det er, at politiets arbejde lettes betydeligt, når tyvegodset efterhånden dukker op. Den rette ejer kan nemlig identificeres gennem personnummeret.

Tidligere har politiet haft svært ved at finde frem til de rette ejere af alle de effekter, der havner hos politiet. Med et udbygget mærkningssystem kan endu flere tyverier blive opklaret. Politiet og efterforskerne kan altså på det varmeste anbefale, at alt løsøre bliver mærket så omhyggeligt som muligt. Gravørnåle kan lånes gratis af forsikringsselskaberne. Det er altså enkelt at udføre denne kriminalpræventive forholdsregel — man skal bare kontakte det forsikringsselskab, hvori man har sin forsikring.

Antallet af indbrud i lejligheder stiger altid i ferieperioder, hvor mange boliger står tomme og er uden tilsyn. For at undgå dette bør den, der rejser på ferie i det mindste sørge for, at posten ikke ligger og hober sig op og med det samme afslører, at ejeren er bortrejst. Man bør altså sørge for at få en person til at komme til ens bopæl og flytte posten til et sted, hvor den ikke kan ses, og i øvrigt se efter at alt er i orden i lejligheden.

Selvfølgelig bør alle lejlighedsindehavere sørge for, at hjemmet er ordentligt aflåst. Foruden den almindelig lås, patentlås f.eks., som let kan åbnes indefra, bør yderdøren være forsynet med en sikkerhedslås, der kun kan åbnes udefra og indefra med en nøgle. Låsene bør være monteret ca. 40 cm fra hinanden. Hvis døren kun er forsynet med en lås, bør det være en sådan, der kan låses ved at dreje to gange rundt. Man skal altså huske at aflåse ordentligt, inden man forlader sin bolig.

Ikke engang en kraftig lås er af nogen betydning, hvis man har glemt at tilhaspe eller lukke et vindue i stueetagen.

Meddelelse om hvornår man kommer hjem igen etc. skal under ingen omstændigheder sættes op på døren — og selvfølgelig heller ikke hvor lang tid man er væk.

I almindelighed er det ikke særlig smart at opbevare større pengebeløb i hjemmet. Når man rejser på ferie kan det godt betale sig at sætte alt værdifuldt, f.eks. sølvbestik, smykker og lignende, i en bankboks, så der ikke er noget værdifuldt tilbage til eventuelle indbrudstyve.

Husejere bør gøre sig klart, at indbrudstyve som oftest kommer i dagtimerne, når der ikke er nogen hjemme. Men indbrudstyve kan også komme om natten. En indbrudstyv ser ud som et almindeligt menneske: hans forklædning er et hverdagsagtigt udseende. Han kan åbne låse, som du tror er sikre, og han kender de svage punkter, så han kan bryde ind i boligen. Af den grund bør man på forhånd sikre sig mod indbrud med ordentlige låse, ved at have kraftige døre og dørkarme. Ikke en gang en indbrudssikret lås hjælper, hvis dørkonstruktionen er svag. Man bør ligeledes tænke på vinduerne. Efter behov kan vinduesåbninger sikres med f.eks. polikarbonatplader, som ikke kan knuses ligesom glas.

I særdeleshed kan de, der bor i flerfamilieshuse øge sikkerheden og ikke mindst hjælpe til med at få forbryderen pågrebet, hvis den enkelte holder øjnene åbne og observerer fremmede personer, der kommer i huset, og især dem der virker mistænkelige. Især skal man skærpe opmærksomheden mod de personer, der tilsyneladende står og ringer på dørene af nysgerrighed. Det kan til og med betale sig at lægge mærke til deres særpræg. Det at ringe på døre kan nemlig være en måde at finde ud af, om der er nogen hjemme eller ej. Der er også grund til at notere eventuelle nummerplader på biler, der bliver benyttet af sådanne personer. Hvis man synes, det er nødvendigt, bør man ringe til politiet og meddele sine oplysninger og begære en kontrol af stedet.

Man kan meget vel også gøre sine iagttagelser i rækkehuskvarterer o.l. på samme måde. Det er nemlig ofte sådan, at den der har skumle hensigter, let afslører sig gennem sin opførsel. Det er med andre ord naturligt at være en smule mistænksom.

Indbrud i villa

Villaer og i særdeleshed sommerhuse bliver i perioder ramt af indbrud. Når det drejer sig om sommerhuse, begynder »indbrudssæsonen« om efteråret. Da kan gerningsmænd tit gøre rige fund i sommerhusene. Den bedste måde at forebygge indbrud, er altså at undlade at lade værdigenstande blive tilbage i sommerhusene, fordi det ellers kan friste til indbrud. Det gælder i særdeleshed i de perioder, hvor man ikke benytter sommerhusene så meget. Da bør man fjerne alt værdifuldt. Til fristelserne hører alkohol af enhvert art, og det skal altså ikke blive tilbage i et tomt sommerhus.

Hvis det overhovedet er muligt, skal man prøve at få en nabo til at holde øje med sommerhuset, så man på den måde så hurtigt som muligt kan få besked, hvis der har været ubudne gæster i sommerhuset. Hvis det sker, skal sagen meldes til politiet så hurtigt som muligt.

Det er specielt vigtigt at mærke de effekter, som man opbevarer i sommerhuset, samt at skrive en liste på de effekter man har afmærket. Man skal også huske at notere fabrikationsnummeret på f.eks. påhængsmotorer, motorsave og lignende ejendele, hvis det skulle ske, at nogen fjernede dem.

At have sommerhuset forsikret også i vinterhalvåret er en selvfølgelighed.

Hæleri

Når der er tale om at forebygge indbrud, må man også behandle hæleriproblemet. Hæleri kan være en fristelse for ellers lovlydige borgere — for hvem får en ny ting til en fordelagtig pris?

Det bliver hævdet, at antallet af indbrudstyverier ville falde mærkbart, hvis der ikke var nogen til at købe tyvegodset. Det er sikkert rigtigt. En tyv kan kun bruge en forsvindende del af tyvekosterne — en så lille del at man spørger sig selv, om forbrydelsen virkelig betaler sig. Her er naturligvis ikke tale om tyveri, der giver rede penge i bytte. Penge er jo af den karakter, at de ikke er værdiløse for nogen, hvilket genstande kan være. De kan anvendes med det samme — genstande må først omsættes i penge.

De der stjæler genstande af den ene eller anden art, må som regel ret hurtigt forsøge at omsætte varerne i penge. Når det drejer sig om ting, man har skaffet sig gennem tyveri, og dermed har været gratis for en, og da man ofte mangler penge, bliver varens pris ofte meget lav. Allerede på grund af det burde en almindelig borger kunne forstå, at der er noget lusket i foretagendet. Hvis det bliver til en forretning, og det bliver opdaget, er det meget vanskeligt at komme med en sandsynlig forklaring.

Man bør altså være på vagt og undlade at købe noget, som man har mistanke om kan være stjålet, og politiets arbejde ville blive lettet betydeligt, hvis man kontakter politiet, når man bliver stillet over for disse tilbud. Det bedste vil selvfølgelig være, hvis man har held til at tilkalde politiet til selve handelen.

Det er naturligvis sådan, at så længe man ikke selv er blevet frastjålet det ene eller andet, så er man i grunden ret ligeglad med dette her. Man synes ikke, det betyder noget. Men man bør gøre sig klart, at man selv udmærket kan blive det næste offer.

Og da vil man mene, at den der har fået tilbudet om at købe f.eks. et stereoanlæg næsten helt gratis burde have kontaktet politiet i stedet for at købe det. Så vil man synes, at køberen er en tarvelig person, og det vil ærgre en, at køberen måske lige nu sidder og lytter til stereoanlægget, som man selv har sparet sammen til og nu er blevet frastjålet.

Hvis offentligheden havde en negativ indstilling til at købe billigt på den måde så ville meget været vundet. Det er helt indlysende, at dette om noget ville have en forebyggende effekt.

Bedragerier

Bedrageriforbrydelser, som også er ejendomsforbrydelse, kan den enkelte forebygge ved ikke at være alt for godtroende. Her tænkes f.eks. på de mange virkelige sager, hvor køberen har troet på mundtlige aftaler, købt grunde og tilligemed udbetalt store kontatbeløb uden først at have fået rede på sådanne ting som tingslysning, ejendomsret og uden overhovedet at have set grunden. Senere har man så opdaget, at man har givet penge ud til ingen verdens nytte, og at man selvfølgelig ikke har en ærlig chance for at få sine penge igen. Det er altså dårligt, at være alt for naiv.

Der er så utroligt mange muligheder for at blive narret, og derfor er det næsten håbløst at give en bare nogenlunde dækkende oversigt. Men der skal dog nævnes nogle situationer. Vi nævnte tidligere, at et godt offer for røveri er en spirituspåvirket person. Og disse bliver tit bondefanget. For eksempel hvis nogen vil købe brændevin på et marked. Da kan det ske, at varen ikke er brændevin men måske en flaske vand eller the. Eller også går det sådan, at sælgeren forsvinder med pengene, uden at man får varen.

Ikke sjældent bliver en handel indledt med forsalg af et opslagsværk, der først udkommer senere. Sælgeren opkræver et stort forskud — og forsvinder. Opslagsværket ser køberen aldrig. I sådanne sager er det ofte svært at få fat i den person, der har opkrævet betalingen.

Disse »handelsfolk« forsøger ofte at få bestillinger fra ældre mennesker. Et almindeligt eksempel er, at ældre bliver lokket til at bestille en forstørrelse af et fotografi af en nær slægtning eller kær ven. Der er grund til at bemærke, om sælgeren prøver at presse et så stort beløb som muligt til forskud. I så fald er det fornuftigt at kontakte politiet.

Man undgår bedst bedrageriforsøg ved at undlade at betale nogle penge, før man med egne øjne har set den tilbudte vare. Det er også en god idé at syne varen grundigt. De varer, der bliver udbudt, kan være af dårlig kvalitet og er ikke sjældent betydelig dyrere end den pris, man ville komme til at betale i en hvilken som helst butik.

Biler

Biler har været interessante objekter for tyve og bedragere, siden de kom frem. Antallet af biler er steget konstant her i Finland som i andre lande. Selv om man ikke kommer op på de tal, der gælder for Sverige og tilsvarende bilnationer.

En nærmest selvfølgelig følge af det stigende antal biler, er at biltyverier stiger mindst lige så hurtigt. Og der synes ikke at være tale om nogen afmatning.

I Helsingfors har opklaringen af disse forbrydelser været koncentreret på specielle opdagere i de sidste ti år. Tidligere blev biltyverier og sager med ulovlig bilkørsel behandlet af de samme politifolk, men specialiceringen betød, at bilindbrud og tilegnelsen af reservedele og andre tyverier blev samlet i den samme afdeling. Dette betød en lettelse for arbejdet, og opklaringsprocenten er steget.

I 1968 blev det lovbestemt, at der skulle anvendes ratlås, og dette bevirkede, at biltyverierne minskedes. Derimod fik loven naturligvis ingen betydning for indbrudstyveri i biler.

Tyverier der er rettet mod biler, har man forsøgt at besværliggøre og forebygge bl.a. gennem samarbejde med forsikringsselskaber. Politiet har for sin part fremstillet skriftligt informationsmateriale, der er blevet delt ud til servicestationer, ved forskellige begivenheder direkte til offentligheden samt naturligvis til massemedierne, når lejlighed har budt sig.

Til hverdagsbilisten kan man give en grundregel — og den bør følges: lås altid bilen når den forlades på gaden. Når man forlade bilen for længere tid, selv for natten foran ens bopæl, bør man ikke efterlade nogle ting synligt i bilen. Især har kikkerter, kameraer og lignende genstande en stor tillokkelse for tyve. Disse genstande skal altid tages ud af bilen eller låses ned i bagagerummet, så de er ude af synsfeldet.

Radioapparater og andre apparater, der er fastmonterede i bilen bør mærkes med gravørnålen, som tidligere beskrevet. Det er også her en fordel, hvis man har noteret apparaternes fabrikationsnummer, hvis tyven skulle være ude. Der er imidlertid et svagt punkt; de moderne apparater har ofte fabrikationsnummeret trykt på en papirs- eller plasticetiket, og disse er lette at fjerne. Stjålne bilradioapparater er derfor meget vanskelige at identificere for politiet.

Endnu et vigtigt råd: det er altid en god vane at bære bilens indregistreringspapirer på sig og ikke lade dem blive liggende i bilen. Hvis en biltyv havner i en politikontrol og ikke kan forevise gyldige papirer, er der en overhængende chance for afsløring — dette har også en afholdende effekt.

I denne forbindelse er det rimeligt at påpege, at man ikke skal købe brugte bilradioer og lignende, med mindre sælgeren kan dokumentere sin ejendomsret. Som regel kan man gå ud fra, at apparatet er stjålet, hvis dens ledninger er revet over eller der er spor efter brud med en metalgenstand på det. En retsmæssig ejer behandler sine ejendele anderledes, han eller hun ville sikkert ikke selv afmontere apparatet ved at klippe ledningerne over eller bryde den ud med et brækjern. Hvis man bliver tilbudt at købe et sådant apparat, så er det naturligt at kontakte politiet. På den måde kan en forbrydelse måske blive opklaret. Hvis det var den almindelige indstilling, ville tyverier fra biler betale sig lidt mindre og dermed også miste sin tillokkelse.

Når et brugt apparat er til salg, er der grund til at kontrollere, om der er spor efter personnummer graveret med gravørnål. Hvis man finder et sådant nummer, skal man selvfølgelig kontrollere, om det passer med sælgerens personnummer. Hvis det ikke svarer til hinanden, og sælgeren ikke kan forklare forholdene klart, skal man ikke tøve med at kontakte politiet.

For at forhindre tyveri fra bilen, skal man følge disse råd:

— lås bilens døre og vinduer, benyt ratlåsen og fjern startnøglen fra bilen, selv om du kun forlader bilen et øjeblik

— hold motorhjelm og bagagerum aflåst

— efterlad ingen værdigenstande synlige i bilen

— beskyt radio og også stereoanlæg ved at besværliggøre indsynet

— benyt også ovenstående regler når du parkerer i en garage

— forvis dig om at garagen er låst.

Foruden at følge de almindelige forholdsregler her kan man forsyne bilen med ekstra beskyttelsesudstyr:

— speciallås på dørene

— strømafbrydere i det elektriske system, skjult for eventuelle biltyve

— aflåseligt tanklåg

— et alarmsystem.

Og når der er tale om biler, er der grund til at minde om, at bilen skal være forsikret.

Både

Hidtil har der kun være talt om transportmidler til lands. Der er grund til med et par ord at kommentere nogle andre motorforsynede tingester, lystbåde med påhængsmotorer.

Når du henter påhængsmotoren ud fra vinteropholdet, så bør du ikke glemme omhyggeligt at notere motorens fabrikationsnummer — hvis du ikke har gjort det. Fabrikationsnummeret er nemlig til uvurderlig hjælp ved et eventuelt tyveri, hvor det gælder om at lede effektivt efter motoren og identificere den.

Både påhængsmotor og både bør altid låses forsvarligt. Af to låste motorer vil tyven altid vælge den letteste lås. Den bedste måde at undgå, at motoren bliver stjålet, er at opbevare den i en aflåst bygning. Det er selvfølgelig en forudsætning, at man uden alt for megen besvær kan transportere motoren. Der findes lige så lidt grund til at opbevare kostbarheder i en båd, som der gør i en bil — heller ikke hvis båden har en aflåselig kahyt.

Det er naturligvis mest sikkert at have båden forankret ved en bevogtet kaj eller bådeplads. Hvis der ikke er bevogtning allerede, er det en god idé at få det ordnet inden bådsæsonen.

Hvis du skal købe en påhængsmotor så tænk på følgende. Motoren kan være stjålet — vær på vagt. Der er speciel grund til mistanke hvis

— sælgeren ikke på tilfredsstillende måde kan dokumentere sin ejendomsret

— stedet for handelen og de øvrige omstændigheder er skumle

— fabrikationsnummeret mangler eller er ændret

— motorens pris, i forhold til dens stand, virker påfaldende lav

— motorens ophængningsanordning er i stykker.

Man bør altid være klar over at varer, der viser sig at være stjålet, ifølge finsk lov stadig er den oprindelige ejers ejendom. En sådan ejendom skal altid leveres tilbage til ejeren uden krav om erstatning. Køberen kan også blive draget til ansvar for hæleri.

Ønske om samarbejde

Politiet kan ikke alene forebygge ejendomsforbrydelser eller andre forbrydelsestyper. For at man kan nå til et resultat, er det nødvendigt, at samfundets borgere samarbejder. Kun på den måde kan man med held bekæmpe kriminalitet.

For den enkelte politibetjent føles det imidlertid anderledes — han oplever sit ansvar som værende stort; især hvis politiet ikke opklarer en sag, så bebrejder politimanden sig selv og må tage imod bebrejdelser.

Til tider virker det som om, det enkelte individ i samfundet tilsidesætter princippet om lovlydighed. Det får man i det mindste indtrykket af i mange avisartikler. Det må være i alles interesse, at der bliver dæmmet op for kriminalitet. Det er os selv, gennem vores folkevalgte politikere, der bestemmer, hvad der er strafbart. Og det er politiet, der på borgernes vegne, skal holde øje med, at lovene bliver overholdt, og at gerningsmændene bliver pågrebet og stillet til ansvar, hvis de har overtrådt loven.

På denne baggrund vover jeg at udtrykke ønske om et bedre samarbejde mellem offentlighed og politi. Hvis politiet får den støtte, som den enkelte kan give i forskellige situationer, så tror jeg, at den kriminalpræventive effekt vil blive større end hidtil. En vigtig følge af det vil være, at der vil blive færre personer, der behøver at lide under konsekvenserne af kriminalitet. Politiets virksomhed er med andre ord hensynet til fælles bedste.

Det er ikke nok med sympati som udtryk for godt samarbejde: politiet vil gerne se handling.

De handlinger som er lette for den enkelte at udføre. Det kan f.eks. dreje sig om, at vi bliver vidne til en eller anden forbrydelse. I et sådant tilfælde vil det være af stor betydning, hvis den der har hørt eller set noget kontakter politiet med det samme. Da kan politiet komme meget hurtigt til stedet og måske være så heldige at pågribe gerningsmanden øjeblikkelig. Derved spares der også mandskab.

I forbindelse med at man kontakter politiet, er det naturligvis godt at meddele sit navn og telefonnummer, men det behøver man ikke. Det vigtigeste er, at politiet hurtigt får oplysningerne.

Det er velkendt, at mange ikke bryder sig om at opgive deres navn, og derfor har undladt at tilkalde politiet. Og dette bunder i en angst for, at man senere skal blive besværet med vidneudsagn, først hos politiet i forhør og eventuelt senere i retten.

Denne mulighed findes naturligvis altid i sager, som drejer sig om forbrydelse. Men burde vi ikke alle sammen have så meget ansvarsfølelse for vort samfund, at vi kunne give os tid til for i samarbejdets og kriminalpræventivitetens navn at sætte grænser for fortsat kriminalitet?

Gennem et effektivt samarbejde mellem politi og offentlighed kunne vi øge »arbejdsrisikoen« for forbryderen.

Og denne risiko er jo i bund og grund endnu en kriminalpræventiv faktor.

Penge — en fristelse

Af sikkerhedschef Agnar Ulvedal,Oslo.

Ja, de penge er til bekymring for fattig og for rig...

Sådan synger Thore Skogman i teksten til »Pengegaloppen«. Sangen er let humoristisk med en passende blandning af ironi og filosofi.

Lige fra tidernes begyndelse har menneske ofret megen tid og arbejde på at skaffe sig penge, gods og guld. Få ting har vel skabt så meget misundelse og had eller været årsag til så mange stridigheder som penge.

Man har brugt forskellige metoder til at skaffe sig rigdom, men målet har stort set været det samme. Nogle skaffede sig rigdom gennem handel, og dette fandt man tidligt ud af, eftersom handel oprindeligt foregik gennem vareudveksling. Senere kom penge ind i billedet. De ældste mønter, vi kender i vores kulturkreds, stammer fra år 700 f.Kr. De bestod af en blanding af sølv og guld. Pengene gjorde handel lettere, men det gjorde også arbejdet for en helt anden kategori af mennesker lettere. Disse mennesker kunne nu skaffe sig rigdomme på en let måde. De kunne bare hente dem der, hvor andre havde dem samlet. Hos disse mennesker var etik og moralbegreber på det allerlaveste niveau — eller også havde de slet ingen. De var ikke altid tilfredse med kun at stjæle gods og guld, ikke så sjældent skete det, at ejeren lå tilbage på valpladsen.

Stiger kriminaliteten?

På den måde kom karusellen i gang — og sådan kører den stadig. Samfundet og alle, der holder sig på den rigtige side af loven, arbejder sammen for at beskytte sig mod samfundets parasitter, og dette arbejde er mere vanskeligt og intensivt i dag end nogensinde før.

Man er fristet til at spørge: Stiger kriminaliteten? Og hvad er i så fald grunden til det? Er vores vestlige demokrati altfor liberalt, når der er tale om lovgivning og straffemetoder? Famler myndighederne i blinde? Er de bange for ikke at behage de kriminelle og deres talsmænd? Er borgerne nødt til at beskytte sig selv? Hvilke muligheder og hjælpemidler har den legale virksomhed og de lovlydige borgere for at beskytte og forsvare sig mod de kriminelle?

Men inden vi giver os i kast med de moderne beskyttelsesmetoder, ser vi tilbage i historien for at se på de problemer, som vores forfædre havde at kæmpe med.

Man kan stadig huske sin ungdoms begejstring over Snorres beretninger om vores vikinger, der rejste i vester- og østerled. De plyndrede og myrdede og blev hyldet som modige mænd, når de kom hjem med deres bytte.

Men hvis vi ser nøgternt på disse sømænd, så står de næppe tilbage for vore dages terrorister.

Hvis de samme vikinger forgreb sig på naboens gods og guld derhjemme — så var straffen hård. Man skar både arme, ører og næser af, hvis forbrydelsen blev gentaget.

Hvem kender ikke historierne om sørøverne, der var på snart sagt alle havene. Måske er historierne mere eller mindre opdigtede, men der var sørøvere, og de røvede og var en stor forhindring for såvel handel som skibsfart — for ikke at tale om den skræk og rædsel de spredte. Ja, der var også røvere til lands. Disse mennesker var foragtede, hadet og forfulgt af myndighederne i mange lande. Men de havde også beundrere, venner og tilhængere. Når så de samme myndigheder førte krig og kom hjem med krigsudbyttet, lød der andre toner. Så fik det hele i stedet et skær af lovlighed og ære.

Og stjålne kulturskatte blev hjembragt som »lovligt« krigsudbytte og bliver i dag udstillet af store nationer på de fineste muséer...

Overgangen mellem »mit og dit« synes at være noget uklar, og der er ingen grund til at blive forbavset over, at nogle havner på den forkerte side.

Hvad gjorde menneskene da dengang for at beskytte sig mod tyve og røvere?

De store og rige byggede borge og fæstninger og udstationerede vagtposter. Murene var lavere og tyndere hos det »bedre« borgerskab, og den almindelige borger gemte sine smykker og penge i trækister. Disse kister var tilstrækkelig gode, når de var smykket med kunstfærdige og dekorative jernbeslag og en hjemmesmedet lås. En dygtig låsesmed var forresten en velanset borger i byen. Der er stadigvæk mange tilbage af disse kister, og de er eftertragtede som antikviteter i dag.

Mestertyven Höiland

Men når »mestertyve« som Gjest Bårdsen og Ole Höiland var på farten hjalp hverken kunstfærdige beslag eller hjemmesmedede låse. En købmand i Christiania (i dag Oslo), der havde mange smykker og kontanter, havde bygget et solidt egeskab, som han slog fast på væggen. Han slog jernbeslag over hele skabet og satte flere kraftige låse for døren. En morgen, han kom for at åbne skabet, var det tomt. Det var Ole Höiland, der havde været på besøg. Han havde løsnet skabet fra væggen med et koben og tømt skabet fra bagsiden. Dette havde han været i stand til, selv om købmanden boede i samme hus.

Denne »mestertyv« — det kaldte folk ham — udviste en sådan frækhed, dristighed og opfindsomhed, at mange lå på knæ for ham af ren og skær beundring. Han skaffede sig venner, tilhængere og medhjælpere både inden- og udenfor fængselmurene. Ja, han havde endda held til at overtale og bestikke sine vagter.

Indbrud i Norges Bank

Også i en sådan sensationspræget og forvænt tid som vores egen ville en sådan avisoverskrift vække opsigt. Men folk ville måske bare trække på skuldrene og tale om reklametricks. Sådan noget kan jo ikke ske i dag. Men det skete natten til den 31. december 1834. Da brød »mestertyven« Ole Höiland ind i Norges Bank, og udbyttet blev på 64.000 rigsdaler. Han tog så meget, som han kunne bære i en sæk. Omregnet til vores dages kurs ville det havde svaret til et par millioner kroner.

Søndag den 11. januar greb selveste justitsminister, P.C. Holst, ind og hævede den dusør, der var blevet udsat til den, der kunne komme med oplysninger, der kunne føre til pågribelsen af Ole Höiland. Dusøren blev hævet fra 1.000 kroner til 3.000 kroner.

Sagen vakte så meget opsigt, at aviserne dagligt skrev om den! Fredag den 9. februar 1835 skrev »Morgenbladet« i Christiania blandt andet: »Politiets opklaringsarbejde er stadig forgæves. Der er stor sandsynlighed for, at Ole Höiland er taget til Sverige over Ryenbergen. Vi anmoder vores læsere om at være opmærksomme overfor fremmede og mistænkelige personer.«

Denne gang blev friheden dog ikke så lang, for allerede den 21. februar samme år blev Höiland pågrebet i Lier udenfor Drammen og kunne føres tilbage til Akershus tugthus.

Hvem var da denne »mestertyv«, der sådan er gået over i historien. Ikke kun for indbruddet i Norges Bank, men også for andere »meriter« såsom fantastiske flugtforsøg og springture fra de forskellige fængsler, hvor han tilbragte det meste af sit 50- årige liv.

Han var egentlig ikke andet end en notorisk forbryder, der startede sin forbryderbane i 15-års- alderen. Han var, som de fleste på den tid, dårligt uddannet. Men præsten Larsson havde ham i sin tjeneste et par år, da drengen var 13—15 år. Da kom han til at gå i en god skole, både med hensyn til boglig dannelse og almen opdragelse. Larsson gav ham et godt vidnesbyrd. Han var intelligent, vågen og villig til at lære. Men han kom snart i konflikt med sig selv. Hans mor havde lært ham, at det man ikke får, skal man tage. Han var sikkert mange gange gået sulten i seng. Præsten lærte ham budet: »Du må ikke stjæle«, og »du skal ære din far og din mor«. Her var grænsen. Hvem skulle han tro på? Hans mor vandt, det blev hende, han ærede...

Da han brød ind i Norges Bank, var han knapt 37 år. På det tidspunkt havde han siden, han var 17 år, vandret ind og ud af forskellige fængsler. I juni 1834 var han under megen dramatik og midt på dagen flygtet fra Akershus tugthus. I september begyndte han at forberede og planlægge indbruddet i Norges Bank.

Godt forberedt

Han gik rundt i gaderne omkring banken på alle døgnets timer og lagde mærke til alt af interesse. Han lagde mærke til, at det var en vagtmand, der forlod banken sidst af alle om aftenen. Denne låste rutinemæssigt porten, tændte derefter en lygte og placerede nøglen til porten i lygten, inden han fortsatte sit arbejde. Ved at spille beruset fik Ole Höiland en aften lejlighed til at komme tæt på vagtmanden. Han dinglede så voldsomt, at han faldt omkuld og rev lygten med sig i faldet, og den gik ud. Ole fik fat i nøglen og dinglede videre rundt om det første hjørne. Men der satte han farten op og kom godt hjem til Sagene. Her boede han i et kælderhul, som han selv havde gravet ud under et hus, hvis ejer var en tidligere straffefange, Ole Vidste. Höiland ventede i flere uger, indtil opstandelsen omkring den forsvundne nøgle havde lagt sig.

I mellemtiden havde han skaffet sig oplysninger om, hvor mange døre han skulle passere, inden han kom frem til bankhvælvingen. Han havde også fået en beskrivelse af låsen. Der var posteret militærvagt ved Norges Bank. Vagtafløsningen foregik med militær præcision og tog to—tre minutter. Dette var nok til, at Ole kunne liste sig uset hen til porten, låse op og gå ind. Han låste porten efter sig og gik så i gang med at dirke fire-fem døre op. Disse var forsynet med, efter den tids målestok, specielt gode låse, der var importeret fra England. Der gik to timer, inden Ole stod foran døren til bankhvælvingen, men denne kunne han ikke få op. Han havde påtaget sig en opgave, der var alt for svær. Han studerede låsen grundigt, inden han igen vendte tilbage af samme vej og låste alle dørene bag sig. Han kom uset forbi vagtposterne og hjem til sit kælderhul i Sagene. Nu arbejdede han intensivt i flere uger med at lave nye sindrige dirke og et utal af nøgler, som han mente ville passe til låsen i døren til bankhvælvingen.

Nu var han så selvsikker, at han under tøjet tog en tom sæk med sig til at bære byttet i.

Nerverne med sig

Alt gik efter planen, men døren til hvælvingen modstod Ole Höilands forsøg. En af nøglerne satte sig fast, og det var vanskeligt at få den ud igen. Han fortsatte sit arbejde, og pludselig lød der et klik. Han drejede håndtaget, og den tunge dør gled op, og Ole havde gjort sit livs kup. Med bankende hjerte famlede han sig frem i det sparsomme lys fra en tranlampe, han havde haft med sig. Han fandt bundter af sedler og stoppede dem ned i sækken. Da han havde samlet, hvad han kunne bære begyndte tilbagetoget.

Også denne gang låste han dørene efter sig. Han kom lykkeligt ud, men iveren og spændingen har sikkert været lidt for stor, for tilbagetoget gik ikke ligeså ubemærket som tidligere. Vagtposten så ham, løftede geværet op og råbte ham an. Ole vendte sig om mod vagten og råbte indigneret:

— Er det forbudt for en fattig kludesamler at gå forbi Norges Bank?

Han vendte sig om og gik videre med sækken på ryggen. Vagtposten lod ham gå med 64.000 rigsdaler i sækken. Ole Höiland fik dog ikke glæde af pengerne i særlig lang tid. Halvanden måned senere sad han igen i Akershus tugthus. Nu lavede man en speciel celle til ham i Kronprinsens krudttårn. Dette var rundt og murene var tre meter tykke. På indersiden placerede man en ring af tykke træpæle fra gulv til loft, så vagtposten kunne gå rundt om cellen. Her blev Ole i henved fem år.

Flugten

Men da vagten en frygtelig uvejrsnat mellem den 16. og 17. september 1839 kom på inspektion, var Ole flygtet fra krudttårnet. Han havde ordnet flugten ved at save et par brædder i gulvet ud, så han kunne lægge dem tilbage, uden at det blev opdaget ved inspektionen. Derefter havde han gravet en tunnel under muren med primitivt værktøj. For at kunne udføre dette arbejde måtte han være nøgen for ikke at få snavs og ler på tøjet. Denne flugt vidner om opfindsomhed, energi og udholdenhed.

Denne gang var han på fri fod i næsten fire år. Dette blev hans sidste flugt.

I 1848 hængte han sig i sin celle.

Hvordan forhindre indbrud og røveri?

Det er sandsynligvis fysisk umuligt at sætte en stopper for indbrud, post- og bankrøverier. Men man kan gøre en hel del gennem det forebyggende arbejde. Man kan gøre det svært for tyven, ved at øge risikoen for at blive pågrebet indser mange, at det er alt for risikabelt og meget lidt attraktivt at gennemføre den planlagte forbrydelse.

Som eksempel kan vi nævne, at tre mænd havde planlagt at begå røveri mod en mindre bankfilial i Oslo. De var kommet så langt, at de havde stjålet en bil, som de også havde parkeret i en af sidegaderne i nærheden af banken.

De var alle tre på vej mod indgangen til banken — aktionen var påbegyndt. Men i samme øjeblik kom en patruljevogn med hvide skærme og ordet »Politi« malet på siderne med store bogstaver. Politibilen var på almindelig patruljetur. De tre »røvere« tog benene på nakken og gjorde ikke flere forsøg på at begå røveri i den bank. De blev senere pågrebet for et postrøveri, og da kom også denne historie for dagens lys.

Fysisk sikring

Vi har allerede været inde på, at man byggede fæstninger i form af tykke mure for at beskytte sig mod uvedkommende. Der bliver stadigvæk bygget fæstninger dog i mindre omfang end før. De minder måske mere om bunkers, som vi kender fra den sidste krig. I dag har man udarbejdet tekniske forskrifter om, hvordan en hvælving skal bygges. Tykkelsen på vægge, gulv og loft er bestemt på forhånd. De skal armeres og bygges efter de mest avancerede metoder. Døren ind til hvælvingen skal have en tilsvarende tykkelse, den bliver testet og prøvet af specialister. Testen af døre, pengebokse og andre skabe bliver udført som nordisk samarbejde og af specialuddannede mennesker.

Firmaer, der producerer sådant udstyr, får deres produkter testede. De klassificeres, og man kan arbejde videre med de produkter, som man mener bør videreudvikles. Kunderne får reelle oplysninger om den vare, de køber og kan selv bestemme graden af sikkerhed og pris i forhold til deres eget behov.

I den forbindelse bør man også nævne låsefabrikanterne, der fremstiller så mange og avancerede låse, at man nu kan sætte spørgsmålstegn ved, om kunderne har tilstrækkelig stærke døre i forhold til de låse, de køber.

Er alle disse fysiske anordninger så nok til at sikre vores penge og værdigenstande?

Pengeboksgruppen ved kriminalpolitiet kan svare på dette spørgsmål. Gruppen har nemlig ikke ligefrem været arbejdsløse siden krigen. Pengeboksene er blevet angrebet fra alle sider og med alle midler. De er blevet udsat for hakker, hamre, stænger, nedstrygere, skærebrændere, boremaskiner og sprængstof. Nogle har haft held med deres forehavende — men flere er det mislykkedes for.

De mest brugte metoder, uden sammenligning i øvrigt, har været boring og sprængning. For at kunne håndtere sprængstof på en effektiv og god måde er det nødvendigt med teknisk indsigt og en god portion erfaring. Nogle få er suveræne til deres fag, og disse står højt på rangskalaen i fængslerne. Men meget ofte er der langt fra tale om specialister, og i de tilfælde har udbyttet som regel været magert — og ødelæggelsen stor.

Dette erfarede en bankchef en morgen, han mødte i banken og fandt døren til bankhvælvingen liggende ude på vejen. Hvælvingen var blevet sprængt åben i løbet af natten, og døren var fløjet tværs gennem banklokalerne og landet på vejen udenfor. Disse sprængstoftyve havde i al fald ikke sparet på sprængstoffet. Det er vel ikke nødvendigt at beskrive, hvordan banklokalerne så ud efter en sådant sprængning.

I samme ejendom boede der for øvrigt en dame, der var lidt til års. Da hun blev spurgt, om hun havde hørt noget i løbet af natten, svarede hun nej. Men hun tilføjede, at det havde tordnet om natten.

Denne dør var af ældre dato og skulle skiftes ud. Nu skete denne udskiftning tidligere end beregnet, og desuden på en for bankchefen ubehagelig måde.

Men som i så mange andre tilfælde er det penge, der er afgørende. Har man råd til at betale, får man en god kvalitet.

Hvad skete der i Nice?

Hvad skete der for øvrigt, da hvælvingen i Nicebanken Societe Generales blev sprængt og tømt for omkring 60 millioner kroner i sommeren 1976. Banken havde reklameret med, at det var umuligt at komme ind i hvælvingen. Bankfolkene havde bygget et Fort Knox, troede de. Hvælvingen havde halvanden meter tykke, armerede vægge og en tilsvarende panserklædt dør med alarm.

Det var måske denne reklame, der gjorde en bande interesseret i banken. Banden studerede den nøje og skaffede sig oplysninger om bankens rutine og kunder. De fandt frem til sikkerhedsforanstaltningernes svage punkter, og de fandt frem til fra hvilken side, de skulle angribe banken. Kuppet blev planlagt til mindste detalje, og man lavede en tidsplan for arbejdet og gennemførelsen af dette.

Kupmagerne må have haft et indgående kendskab til bokskunderne, da de åbnede bankens egen boks først blandt ca 4.000. Boksen indeholdt bankens kontantbeholdning, og banden fik her alene et udbytte på omkring 15 millioner kroner. På baggrund af dette mistænkte man gruppen for at stå i forbindelse med en af de ansatte i banken for at kunne få de vigtige oplysninger.

Banden havde anskaffet sig et kort over byens kloaknet og undersøgt mulighederne for at komme omkring dernede. De kunne køre i jeep i den tunnel til Papillonfloden, der løber under byen. På den aktuelle årstid var floden de fleste steder udtørret. De kørte omkring 1,5 km gennem tunnelen, og så drejede de af via et kloakrør. Her brugte man gummiflåder til at fragte udstyret på. Efter omkring 250 meters sejlads var de på højde med banken, men her var de nødt til at grave en tunnel på henved otte meter, inden de stod foran væggen ind til hvælvingen.

Der var ikke blevet glemt noget under planlægningen, og kupmagerne var nødt til at have meget udstyr med. Der var tale om gasflasker, skærebrændere, kabler til elektricitet, mad, arbejdstøj m.m.

Tunnelen hen til hvælvingens væg blev afstivet med træ- og stålbjælker, så den ikke styrtede sammen, når de tunge transporter kom igang. Det var nemlig engang sket for en anden bande, i en anden by. Alt arbejde blev udregnet ingeniørmæssigt og udført med faglig ekspertice.

Arbejdet blev begyndt fredag den 16. juli 1976, da banken lukkede. Man skulle forcere væggen ind til hvælvingen. Det må have forårsaget en enorm larm samt stærke vibrationer. Arbejdet blev udført på skift, og banden havde posteret vagter ved indgangen til tunnelen og på gaden ovenover det sted, hvor arbejdet foregik. Så snart, der var en, der bemærkede noget mistænkeligt, kunne vedkommende meddele det over radioen. Men det hele blev ordnet — utroligt nok — helt ubemærket. Ikke engang alarmen på døren ind til hvælvingen sagde noget — enten var den ude af funktion, eller også stammede den fra Napoleons tid.

Af de henved 4.000 bankbokse, der var i hvælvingen, blev 317 tømt. Desuden blev serviceboksen tømt, den alene indeholdt omkring 15 millioner kroner.

Banden svejsede døren til hvælvingen til, så de ikke ville blive overrasket af en, der tilfældigt åbnede døren til hvælvingen udenfor arbejdstid.

Da banken åbnede mandag den 19. juni, kunne bankfunktionæren ikke åbne døren ind til hvælvingen. Man tilkaldte låseeksperter, der konstaterede, at der ikke var noget i vejen med selve låsen. Til sidst blev man nødt til at bore et hul i væggen ind til hvælvingen. Det varede otte timer, inden bankchefen fik kendskab til den sørgelige nyhed.

Kupmagerne var væk, men de havde efterladt sig godt og vel et ton udstyr. Dette tog politiet sig af for at kunne bruge det som bevismateriale.

Århundredets kup var en kendsgerning. Men heller ikke denne gang var der tale om den perfekte forbrydelse. Lovens lange arm nåede hele banden, der nu sidder trygt bag fængselmurene.

Men hvad havde banken overset, da man udarbejdede sikkerhedssystemet.

Selv en bunker må overgive sig — hvis de indtrængende får adgang med deres udstyr, tilstrækkelig med tid og lov til at arbejde i fred og ro.

Derfor bør man altid have en kombination mellem fysisk sikring og tekniske hjælpemidler, så tidsfristen for angreb bliver minimal.

Alarm

I årene efter anden verdenskrig har man gjort betydelige tekniske fremskridt, og udviklingen fortsætter takket være den moderne videnskabelige forskning. Den kapital, der bliver stillet til rådighed for forskerne, bliver godt brugt. Udviklingen af raketter og rumskibe, ja hele rumforskningen har frembragt bedre teknisk udstyr end tidligere. Komponenterne er blevet mindre, lettere og mere enkle at fremstille. De er endda blevet billigere. Der er da heller ingen grund til at undre sig over, at den tid, vi lever i, bliver kaldt for rumalderen. Fremtiden vil vise, om historien vil give vores tid det samme tilnavn. Det er imidlertid naturligt, at alt det nye elektroniske materiel, der kommer frem i forbindelse med forskning, også udnyttes til »vores formål« f.eks. når der er tale om værdisikring.

De allerfleste pengebokse og hvælvinge, der indeholder noget af betydning, er i dag udstyret med alarmer. Dørene bliver efter lukketid koblet til elektroniske detektorer. Alarmen overføres til en vagtcentral eller til politiet. Disse alarmer er tavse. Den, der udløser en sådan alarm, hører ikke, at alarmen ringer hos vagtcentralen eller politiet.

Hvis man ikke fører alarmen til en vagtcentral, kan den overføres til en ud- og indvendig klokke.

Dette med en udvendig klokke kan imidlertid have sine dårlige sider i et beboelsesområde. Hvem kan lide at blive vækket midt om natten af en klokke, der begynder med sin gennemtrængende ringen? Alarmklokken ringer nemlig lige intensivt, selv om alarmen er blevet udløst af en teknisk fejl — og det er netop det problem, der endnu ikke er blevet overvundet.

Detektorerne, der bliver placeret på dørene til hvælvinge eller pengebokse når der lukkes, kan placeres over nøglehuller eller kodelåse og forhindrer derved, at låsen bliver forceret med en falsk eller stjålet nøgle. Det forhindrer også boring gennem nøglehullet, eller at man udnytter nøglehullet til sprængning. Detektoren er indrettet således, at den udløser en alarm, hvis nogen prøver at fjerne detektoren. Den er ufølsom overfor kontaktlyde, rum- og trafiklarm indtil visse grænser, og disse grænser kan reguleres.

Men detektoren er overfølsom overfor bankning, boring eller lyde fra skærebrændere. På den måde sladrer den om, at der er et eller andet i gang, og man kan derfor rykke ud på et tidligt stade. Der er derfor store chancer for, at man kan pågribe de indtrængende på fersk gerning.

Inde i hvælvingen kan man montere mikrofoner. Disse er følsomme overfor lyde fra værktøj, der borer, skærebrændere o.lign. Hvis hvælvingen er udsat for trafiklarm eller lyde fra maskiner, sådan at det kan have indvirkning på lydmikrofonerne, så kan man installere lysdetektorer. Så er forudsætningen, at hvælvingen er lyssikret. Disse detektorer reagerer på den mindste lyskilde, en tændt tændstik er nok til at udløse alarm.

Der findes en række tekniske hjælpemidler, der kan bruges til overvågning af værdigenstande. De kan tilpasses objektets størrelse. Man kan kombinere flere af dem sammen, eller de kan bruges separat. Det er imidlertid et spørgsmål om, hvor meget brugeren er parat til at satse på sådanne hjælpemidler — det må afgøres fra sag til sag.

Nybygning

Vi spurgte den nu pensionerede politiassistent Harald Uggen, der var med til at opbygge politiets kriminalværn og lede dette i en række år, hvordan han ville sørge for overvågning og beskyttelsessystem, hvis han skulle være med til at bygge en bank.

— Ja, det ville være en interessant opgave. Der er en række forhold, som man må undersøge, inden man giver sig i kast med planlægningen. Men det skulle ikke være noget problem at bygge et uindtageligt fort med de hjælpemidler, man har rådighed over i dag. Den eneste forudsætning er bare, at der er tale om en nybygning, hvor man bygger fra grunden. Det er straks værre, hvis man skal lægge en afdeling i en allerede færdig ejendom, eller forbedre en filial eller en ældre bankbygning. Ud fra et sikkerhedsmæssig synspunkt er de to sidste alternativer meget lidt tilfredsstillende.

Til at begynde med kan man ikke lade være med at skæve til kriminalstatistikken — det er jo for at beskytte sig mod kriminelle, at man er nødt til at have en sikkerhedstjeneste. Men oplysningerne skal behandles som statistik, d.v.s. der ligger mange forskellige forhold bag tallene.

Antallet af registrerede forbrydelser stemmer formodentlig ikke overens med de faktisk begående — hvad skyldes det?

Det er ikke altid, at folk melder til politiet, at de er blevet udsat for en forbrydelse eller har fået kendskab til en. Dette kan skyldes mange forskellige ting. En del bryder sig ikke om at melde det hele. De er bange for, at de måske bliver nødt til at møde som vidne i retten. De er bange for at få flere bekymringer, tab af tid etc. og vælger i stedet at nøjes med tabet af det, der er blevet stjålet fra dem.

Forsikringsselskaberne udbetaler erstatning, men reglerne siger, at forbrydelsen skal meldes til politiet. Dette medvirker formodentlig til, at flere sager, end hvad der ellers ville være tilfældet, bliver anmeldt. Men så skal den forsikrede yde en vis selvrisiko, og derfor er der sikkert mange, der mener, at det ikke tjener noget formål at melde det.

Hæderligheden stiger ikke, det gør kriminaliteten derimod. Den er fordoblet i løbet af de sidste ti år. Den sandsynlige årsag til stigningen er sikkert myndighedernes liberale holdning overfor de kriminelle og de milde straffe som sådan, der er ganske vist nogle, der hævder det modsatte. Det er sket, at bander fra andre dele af verdenen finder det attraktivt at operere i vores lande. Der er netop nu en stigning i sådanne sager, først og fremmest med hensyn til bedragerier.

En del post- og bankrøverier er uopklarede, hvilket kan pege i samme retning. Fremgangsmåderne har været professionelle og udbyttet forholdsvist stort. Dette kan give både politi og andre grund til at reflektere lidt.

Selv om politiet i de seneste år har fået tildelt mere mandskab, så er stigningen for lille i forhold til den stigende kriminalitet. Stigningen i personalet bliver så at sige spist op af den kompensation, som treskifttjenesten kræver ifølge lovgivningen.

Individuel beskyttelse

Den lovlydige borger følger sig stadig mindre beskyttet og må derfor selv sørge for sin beskyttelse. Posthuse, banker, forretninger og villaejere gør dette ved at sørge for deres egen beskyttelse. Dette bidrager også til at holde kriminaliteten i skak. Risikoen for at blive afsløret stiger, og det hjælper til at bremse den stigende kriminalitet.

Det er dyrt for den, der skal beskytte sig med låse, vagtposter og alarmsystemer. I den sidste ende er det derfor forbrugeren, der kommer til at betale omkostningerne. Forsikringsselskaberne er ganske vist gået med til at tilbyde præmiereduktioner til dem, der anskaffer sig alarm sat i forbindelse med en bemandet vagtcentral, men alligevel.

De firmaer, der har specialiseret sig i overvågningsudstyr, leverer varer for millioner. Udvalget er stort, og kvaliteten varierer. Nu er tiden derfor inde til, at man indfører en fælles standard for sådan noget udstyr. Det er ikke altid let for køberen at afgøre, om pris og kvalitet er i overensstemmelse med hinanden.

Muligheder

Et vigtigt led i disse afgørelser er også, om den bygning, det drejer sig om, ligger i en by eller på landet. Om hele bygningen skal være bank, eller om der også skal være andre forretninger i ejendommen. I en by kan man regne med kortere vej til vagtcentralen og derved hurtigere udrykning. Det forkorter den tid den indtrængende har til sin rådighed. Dette er en ting, der er vigtig at tage hensyn til under planlægningen.

Forskrifterne for bygning af en hvælving er tilstrækkelig tydelige, men ved siden af armeringen bør vægge, loft og gulv »spindes«. Dette indebærer, at man lægger et så kompliceret net af ledninger, at det bliver umuligt at bore noget sted, uden at alarmen udløses. Hvis alarmen ikke er udløst før, så sker det i al fald, hvis forbryderne skulle forsøge sig med en sprængning. Rundt om hvælvingen bør der ligge oplyste inspektionsgange. Denne sikkerhedsregel taler for sig selv.

Døre til hvælvinge kan leveres med fire kombinationslåse eller med en variation mellem nøgler og kombinationslås alt efter kundens ønsker. Døren belægges med elektroniske detektorer. I rummene rundt om hvælvingen monteres rumdetektorer eller bevægelsesdetektorer. Den mest almindelige form er ultralyd. Sådanne systemer sender signaler fra detektoren ud i rummet, og hvis der er nogen, der bevæger sig, så bliver alarmen udløst. Lyden eller ultralyden går på en så høj frekvens, at det menneskelige øre ikke kan opfatte den.

Mikrobølgedetektoren registrere bevægelser på samme måde som ultralyddetektoren, men den førstnævnte har større rækkevidde og egner sig derfor bedre til større arealer, og den kan også bruges udendørs.

Den passive infrarøde detektor arbejder efter et andet princip. Den »mærker« varmeudstrålingen fra en person og slår alarm, når denne person bevæger sig. Detektorerne er meget stabile og egner sig godt til steder, hvor omgivelserne er meget forstyrende.

For et par år siden skrev en osloavis, at en del af byens banker blev »undergravede« af tunnelbanen. Avisen fremkom med den teori, at det skulle være muligt at komme ind i disse tunneler. Og med de avancerede boremaskiner, der er på markedet i dag, skulle det være let at komme ind i bankernes hvælvinge. Der er flere banker, der ligger over eller i nærheden af tunnelbanen i Oslo.

Men så let er det ikke. Tunnelbanen har strømførende skinner, der er livsfarlige at komme i kontakt med. Hvis strømmen bliver sat ud af drift, vil det straks blive bemærket. Man ville også kun have meget lidt tid til at udføre det komplicerede arbejde, tunnelbanen er i drift næsten hele døgnet. Desuden ville mikrofonerne udløse alarm længe inden, man nåede frem til hvælvingen.

Kloaksystemet

Men i forbindelse med planlægningen af en bankbygning er man nødt til at undersøge grunden. Man bør vide, hvordan kloaksystemet er.

At det kan være skæbnesvangert at negligere dette, erfarede en af de største banker i London, da man en morgen fandt hvælvingen sprængt. Banken lå på et meget trafikeret strøg midt i London. Hvælvingen lå under gadeniveau, og nedgangen var spærret med en pansret dør.

En af underverdenens smarte forbrydere fik, helt tilfældigt, den idé at sprænge bankens hvælving. Han kom ud fra et af byens offentlige toiletter og overfor ham lå banken.

Tiden gik, og hele tiden spøgte idéen om bankkuppet i hans baghoved. Til sidst begyndte han sine undersøgelser og hans forbavselse var stor, da han opdagede, at en gren af byens vidstrakte kloaksystem gik ind under banken, fortsatte under gaden og videre forbi toiletterne.

Nu begyndte han for alvor at planlægge. Han røbede ikke sine planer for nogen. Han havde chancen til at gøre alle tiders kup. Han klædte sig på som en almindelig londoner, gik ind i banken og lejede en bankboks under falskt navn. Nu kunne han vandre ind og ud af bankhvælvingen sammen med andre kunder. Han snakkede med kunder og bankfunktionærer og havde til sidst fået et indgående kendskab til såvel bankens rutiner som til en række velhavende kunders bankbokse.

Han havde ingen problemer med at fremskaffe tegninger over kloaksystemet og dets dimensioner. Det gik ligeså let med gasledninger, el-kabler og telefonledninger. Der kunne jo komme overraskelser, hvis han kom til at kappe nogle af disse ledninger, når han begyndte gravearbejdet.

Han anskaffede sig brevpapir og et firmastempel fra et entreprenørfirma, som holdt til i nærheden af banken. Ved at udgive sig for at være bygningsingeniør fik han velvillig assistance fra alle de offentlige myndigheder, han havde brug for.

Dametoilettet

Hans største problem var, at den kloak, han skulle bruge, gik under dametoilettet, og det var der, han skulle have sin udgangsposition. Her sad en kvindelig opsynsmand og passede sit arbejde. Men problemer er til for at løses. Han sørgede for, at han lærte damen at kende, og endnu engang var heldet med ham. Hun fik pludseligt et nyt og bedre betalt job. Gennem overtalelser og lidt trusler fik hån hende til at anbefale »en dame«, han kendte, og hun fik arbejdet. Hun blev hans første medarbejder, men det skulle senere vise sig, at dette valg var grunden til, at hele banden efterhånden blev pågrebet.

Banden »ordnede« lidt på dametoiletterne, og snart begyndte det at strømme ind med klager fra folk. Dette medførte, at toiletterne skulle repareres og pudses op. Hans tilbud var så rimeligt, at han fik opgaven, og nu kom der tre nye medlemmer til. Det var en rørlægger, en maler og en håndlanger. Nu skulle planen sættes i værk.

De begyndte med reparationen, og derved kunne de medbringe de redskaber, de havde brug for, uden at det vakte opsigt. Det største problem var at komme af med jorden, når de begyndte at grave i retning af kloaken. Men de bragte det ud i små sække og videre bort i en varevogn, der var nøje mærket med firmanavn.

Hvælvingen åbnes

De arbejdede hårdt, og snart var alt parat til angrebet på banken. Gruppen kom igennem væggen i entréen til hvælvingen. De gik straks i gang, og på mindre end en time havde de skaffet sig adgang til hvælvingen. En af deltagerne blev grebet af panik, fordi dette arbejde havde udviklet en masse røg. At bruge tunnelen som ventilationskanal havde ikke virket. De var ganske vist forsynet med gasmasker, men det sinkede arbejdet noget.

De brød ca. hundrede bokse op, tømte dem for indhold og udvalgte det mest værdifulde. På det aftalte tidspunkt begyndte de tilbagetoget. De havde dykkerdragte på gennem kloaken og var ved at tage dem af, da de hørte sirener fra brandbiler.

Der viste sig, at røgen fra arbejdet med skærebrænderen havde trængt op i banklokalerne. En nattevagt syntes, der lugtede brændt og slog alarm.

Nu blev banden grebet af panik, men lederen havde lavet en perfekt plan. Tilbagetoget foregik gennem en bagdør i toiletbygningen. Mens brandmænd og politi stormede ind i banken, blev flugtbilen lastet med det sidste af udbyttet, og så forsvandt gerningsmændene.

De fik et lille forspring, men politiet fandt en glemt sæk på dametoilettet. Den indeholdt omkring fire millioner kroner.

Da politiet begyndte efterforskningsarbejdet havde man held til at identificere den nye opsynsdame. Hun var forsvundet sammen med de andre. Og så var vejen til opklaring åben...

Overvågning

En banklokale skal ligne et hvilket som helst banklokale — selv om man har foretaget de strengeste sikkerhedsforanstaltninger. Det bør være udstyret med overvågningsapparater. Det bør sikres mod indbrud — ikke mindst med henblik på det kostbare EDB-anlæg, som de moderne banker bruger, og som er meget følsomt overfor slag.

Vil man derudover lægge en ring af sikring rundt om alle lokalerne, så kan man montere vindues- og døralarmer. De er både prisværdige og effektive.

Hvis man vil beskytte sig ved indgangsdørene, så kan man forsyne dørene med en kodelås. En dør kan så åbnes ved, at man bruger en kode. Denne kode kan nemt skiftes ud. Hvis man vil have et bedre og mere avanceret system, så kan man montere en kortlæser. Den, der skal ind i bygningen, får et kort, han skal bruge, når han går ind og ud. Kortet stoppes ind i læseren, og så anslås der en personlig kode. Det kan, hvis man ønsker det, registreres som på et hulkort eller med dato og klokkeslet.

For at fuldstændiggøre det kan man montere et TV-kamera med videobånd. En sådan indretning starter, når døren åbnes. TV-kameraer kan monteres, hvor man vil have dem og vise billeder på en eller flere monitorer i et stationært vagtlokale.

Banklokaler kan udstyres med stilbillede- og filmkameraer. Der monteres knapper på strategiske steder i lokalerne, og man kan således påvirke kameraerne, når det er ønskeligt f.eks. for at få et billede af en checkforfalsker eller en anden mistænkelig person. Alt foregår ubemærket og stille, så ingen vil lægge mærke til, hvad der sker.

Hvis tyverialarmen bliver udløst, så starter fotograferingen automatisk. I engelske banker har man på forsøgsbasis monteret videobåndoptagere, der optager, så længe banken har åben.

For yderlig at beskytte sig mod røveri bør skranken i banklokalet bygges således, at røvere ikke kan komme om bag den. I flere lande i Europa har man bygget en »springbeskytter«. Men der er dem, der vil gå et skridt længere og gøre skrankerne helt beskyttede og endda skudsikre. Men dette er noget, man diskuterer i bankkredse. Mange vil nemlig have kundevenlige skranker. De vil have, at kunderne skal have kontakt med den, der sidder ved kassen.

Vi har omtalt en del af de tekniske hjælpemidler, der står til rådighed for sikkerhedstjenesten. EDB-teknikken bør også nævnes, da den bliver mere og mere brugt også på dette område. Der er kommet avancerede systemer på markedet til overkommelige priser. Ved at udbygge overvågningssystemet med EDB og koble det til en central, så er mulighederne for at gardere sig hundrede procent til stede.

Fremtiden vil give os nye og bedre metoder til at gardere og beskytte os.

Der er kun et spørgsmål tilbage: Hvor går den økonomiske grænse for denne sikkerhed?

Front mod forbrydelser

Af politiinspektør Lars-Eric Plantin, rigspolitistyrelsen, Stockholm.

En af politiets vigtigste opgaver er at forebygge forbrydelser. Denne artikel handler om dette arbejde, der måske er den mindst kendte, eller i al fald den mindst omtalte faktor i politiets arbejde. Indledningsvis bliver nogle grundliggende spørgsmål behandlet: Hvorfor bliver vi nødt til at have love og andre regler, hvad forstår man ved forbrydelse, og hvorfor er det så vigtigt at forhindre forbrydelser i at blive begået?

Det at forebygge forbrydelser er ikke kun politiets arbejde. En række andre samfundsinstitutioner arbejder direkte eller indirekte med den samme opgave. Selv om denne artikel først og fremmest handler om politiets forebyggende arbejde, er det på sin plads også at nævne noget om det arbejde, som andre samfundsinstitutioner udfører med samme formål.

Skrevne og uskrevne love

Der har været regler for samlivet mennesker imellem, lige siden mennesker begyndte at leve sammen i grupper. Grunden er indlysende — en gruppe kan ligeså lidt som et samfund eksistere, hvis man ikke i det mindste har nogle grundliggende regler for de rettigheder og forpligtelser, menneskene i gruppen eller samfundet har overfor hinanden. Reglerne var længe uskrevne af den enkle grund, at der ikke fandtes noget skriftsprog. Det voldte derfor en del problemer, efterhånden som gruppedannelserne blev større, og lovreglerne derfor mere omfattende og komplicerede.