Diverse

Nordisk Kriminalreportage 1980

Lindhardt og Ringhof

Nordisk Kriminalreportage 1980

Copyright © 1980, 2017 Diverse og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711804674

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kriminalsager · Sverige

Offer for volden

Midt på dagen den 28. januar 1978 blev der begået et knivoverfald med dødelig udgang i folkevrimlen på Östermalms undergrundsstation i Stockholm. Gerningsmanden nåede at forsvinde i mængden af rejsende. Volden havde krævet endnu et offer. Dette mord giver os ikke alene et indtryk af den stigende voldsmentalitet, det giver os også et skræmmende billede af narkotikaens skadelige virkninger.

Egen retspraksis

I den senere tid er der nu og da forekommet alvorlige tilfælde af grov mishandling, hvor offeret ikke ønsker at komme med oplysninger. Nogle gange får man svar som »bland jer ikke i det her, det ordner jeg selv«. En af forklaringerne på dette er, at der er tale om interne opgør indenfor narkotikamisbrugernes kredse. Det virker som om denne kategori af mennesker følger deres egne leveregler. Tilsyneladende gælder det gamle gengældelsesprincip — d.v.s. øje for øje og tand for tand. Det sker, at disse mennesker føler sig udenfor det bestående samfund, hvilket måske til en vis grad kan illustreres af det følgende.

En mand, der flere gange havde gjort sig skyldig dels i mord og dels grov mishandling ved at stikke med kniv, havnede hos drabsafdelingen efter sit tredie kendte overfald. I forbindelse med forhøret understregede forhørslederen taktfuldt, at det måske var på tide, at manden begyndte at tænke sig lidt om, når det drejede sig om hans voldsomme omgang med hans medmennesker og samtidige brug af stikvåben. Den mistænkte fremhævede da som formildende omstændigheder, at han endnu ikke havde såret »civilbefolkningen«. Med dette mente han, at han indtil dette øjeblik havde holdt sig til sine egne kredse.

Det forekommer nu og da, at narkotikamisbrugere snyder hinanden blandt andet ved at levere blandede eller falske præparater. Den narrede indgiver selvfølgelig ikke politianmeldelse for bedrageri men sørger selv for, at retten sker fyldest, hvilket nogle gange kan være nok så hårdhændet og alvorligt.

Motivet

Det var bl.a. en leverance falsk narkotika, der udløste mordet på en yngre mand — han var lige fyldt 25 år — på øverste etage på Östermalmstorgs undergrundsstation lørdag den 28. januar 1978 lige efter klokken 14. Det hører desværre med til det daglige billede af undergrundsstationerne, at de har deres virkelig trofaste stamkunder i form af narkotikamisbrugere. Der er en hel del unge mennesker, der tilbringer en stor del af døgnet på undergrundsstationerne i det centrale Stockholm. Nu og da foretager de et kort besøg ovenover jorden og får i denne forbindelse dagslyset eller måske kun gadebelysningen at se.

Hovedstadens undergrundsstationer er meget besøgte, især på lørdage, og derfor var det ikke så underligt, at mere end en person blev vidne til det omtalte mord.

Der var opstået et mindre skænderi eller ordveksling mellem to yngre mænd lige ved svingdørene til den øverste etage på undergrundsstationen. Pludselig var den ene af mændene faldet omkuld, og modparten havde hurtigt fjernet sig og var forsvundet gennem en af udgangene. Offeret havde imidlertid rejst sig og gået nogle meter for derefter igen at falde omkuld. Der blev han liggende. Offeret blev kørt på hospitalet i en tilkaldt ambulance. Man kunne imidlertid ikke redde ham. Han var blevet ramt i brystet af knivstik.

Mordvåbenet fundet

Samtidig med at offeret blev liggende på gulvet, gik en del mennesker forbi, og en af disse havde på vej ned af trappen nærmest Jakobsbergsgatan fundet en dolk i smeltevandet på gulvet. Manden havde samlet dolken op og taget den med sig. Da han fandt ud af, hvad der var sket inde i billethallen, satte han dolken i forbindelse med det skete, så han lagde dolken ved siden af offeret. I forbindelse med dette havde han fortalt nogle unge mennesker, der stod ved siden af offeret, hvor han havde fundet kniven.

Selve mordet var blevet set af to mænd, der opholdt sig lige i nærheden af gerningsstedet. Endvidere havde en mand og en kvinde gjort nogle iagttagelser med hensyn til optakten til mordet og havde også forsøgt at tale med offeret. De havde imidlertid ikke haft held til at føre nogen samtale med den livsfarligt sårede mand.

I forbindelse med at ambulancen blev tilkaldt kom der også en politibil til stedet. De politimænd, der først kom til stedet, havde imidlertid ikke fået at vide, hvor alvorligt det var, så gerningsstedet blev ikke afspærret. Så snart man fandt ud af, at en mand var blevet myrdet, blev stedet afspærret, og der blev foretaget en kriminalteknisk undersøgelse.

I løbet af lørdagen og søndagen blev der afholdt en del forhør og undersøgelser, dog uden at man kom til klarhed med hensyn til gerningsmanden.

Drabsafdelingen overtager sagen

Mandag den 30. januar overtog drabsafdelingen sagen — årets første mord. På grund af den store personalemangel hos politiet i Stockholm er det ikke muligt af få personale fra andre afdelinger til hjælp ved opklaring af mord. Man får selvfølgelig noget hjælp men ikke i den udstrækning, der er brug for, da de andre afdelinger er fuldt optaget af deres arbejde. Hvad kan man så gøre?

Det eneste man kan gøre er at omprioritere arbejdet for derved at frigøre personale til arbejdet med et aktuelt mord. Resultatet bliver måske, at andre måske vigtige sager kommer til at ligge ubehandlede i en kortere periode, men hvad skal man gøre.

Det kom ret hurtigt frem, at offeret hørte til kredsen af narkotikamisbrugere. Han var godt kendt af sine »medbrødre og -søstre« og blev betragtet som en særdeles god kammerat. Der var mange, der blev bestyrtede over, at en så god kammerat skulle komme ud for noget så tragisk. Disse oplysninger lagde en god grund for det fortsatte opklaringsarbejde. Der måtte være gode muligheder for at få hjælp blandt offerets venner og bekendte.

Der kom en del oplysninger ind forskellige steder fra og for at få system i disse, blev de registreret på data. Drabsafdelingen havde nogen tid i forvejen fået lov til at låne en datamaskine fra rigspolitiet til brug til registrering i alvorligere forbrydelser. Denne form for registrering viste sig igen at være alle tidligere former for registrering langt overlegen. Man skal dog hele tiden huske på, at man aldrig vil kunne få flere oplysninger fra en datamaskine, end man tidligere har fodret den med. Men idéen med systemet er, at man skal bruge datamaskinen til at sætte system i tingene.

Ekstra hjælp

Det viste sig at være nødvendigt at bede om hjælp fra nogle narkotikamisbrugere, der opholdt sig i andre dele af landet. En del af disse gik helhjertet ind for sagen, mens andre stillede sig fuldstændigt afvisende overfor politiet.

Nogle dage senere havde man engageret fire »ekstra medarbejdere«. Disse tilfældige »Blomkviste« (person fra en af Astrid Lindgrens bøger) fik mere eller mindre bestemte arbejdsopgaver. Det viste sig dog hurtigt, at det var forbundet med visse besværligheder at tale med dem på for dem ubelejlige tidspunkter. Det gjaldt om at få kontakt med dem, når de ikke var påvirkede. I modsat fald kunne man ikke stole på, at deres oplysninger havde bund i virkeligheden.

Lidt efter lidt fandt man frem til et bestemt begivenhedsforløb. Gerningsmanden havde ved en tidligere lejlighed købt noget opblandet narkotika af offeret, og dette havde nu resulteret i, at gerningsmanden enten ville have sine penge eller hævn. De, der havde overværet mordet, havde opsnappet nogle udtalelser, der kunne tyde på dette, så det blev arbejdshypotesen. Senere viste det sig også, at det var den korrekte antagelse.

Vigtige tips

En af de »løse« medarbejdere kunne fortælle, at han en dag tre uger tidligere havde været i selskab med gerningsmanden på den samme undergrundsstation. Dengang havde gerningsmanden haft et bilværktøj med sig (et såkaldt brydejern der bliver brugt til at løsne bl.a. pladehjul), og med dette værktøj havde han slået på en træskulptur på undergrundsstationen. Dette havde resulteret i, at politiet blev tilkaldt. Politimændene havde taget ham med og kontrolleret ham. Efter kontrollen, der foregik inde i en politibil, var manden blevet sluppet fri.

Nu gjaldt det om at finde de politimænd, der havde været involveret i denne episode. Det var imidlertid ikke noget let arbejde. Man kunne jo desuden ikke være sikker på, at denne episode virkelig var forekommet. Efter flere dages arbejde kunne man dog identificere politimændene. Desværre havde de i forbindelse med denne episode fået en anden og betydelig vigtigere opgave, så de havde ikke nået at notere mandens identitet. Der var dog opnået noget. Det stod nu klart, at den tilfældige medarbejder havde givet helt korrekte oplysninger, så man fortsat kunne have tiltro til ham.

Målrettet efterforskning

De »løse« medarbejdere gjorde et virkeligt godt stykke arbejde. Selv om der lød visse kritiske røster mod at bede om og få hjælp i efterforskningen fra denne kategori af mennesker, blev der ikke taget hensyn til denne kritik. Der var kun et mål — at opklare mordet. Efterhånden stod det klart, at gerningsmanden kun opholdt sig i centrale dele af Stockholm fredag—lørdag—søndag. Ellers viste han sig aldrig. Det kunne tyde på, at han ikke boede i selve byen men muligvis i en af forstæderne. Dette forhold gjorde, at eftersøgningen blev koncentreret til weekenderne, og visse dage var der totalt fremmøde. Dette betød, at foruden flere politimænd var samtlige »løse« medarbejdere engageret. Der var også blevet oprettet specielle kontaktsteder, hvor de »løse« medarbejdere hurtigt kunne få kontakt med de politimænd, der var sat ind i efterforskningsarbejdet.

Efterforskningen gik fremad, og for hver dag blev der lagt endnu en brik i det store puslespil.

Under efterforskningen var der så godt som daglige møder, hvor så mange som muligt af de i arbejdet engagerede kriminalbetjente og teknikere deltog. Ved et af møderne deltog også den retsmediciner, der havde udført obduktionen på offeret. I denne forbindelse kunne man med stor sikkerhed konstatere, at den dolk, der var fundet ved siden af offeret, var det våben, der var blevet brugt til mordet. Dolken var nemlig forsynet med »vinger« på det sted, hvor bladet gik over i skaftet. Ved obduktionen var det blevet observeret underhudsblødninger, der meget vel kunne være blevet forårsaget af »vingerne«. Den egentlige dødsårsag var et stiksår, der gik ind i hjertet.

Anholdt

Efter tre ugers intensivt arbejde var en 25-årig mand — der i fortsættelsen bliver kaldt Svenne — blev identificeret som mistænkt for mordet. Der blev udstedt arrestordre på ham, og han blev pågrebet samme dag — den 17. februar 1978 — på sin arbejdsplads. Der blev selvfølgelig også foretaget ransagninger dels på Svennes bopæl og dels på hans arbejdsplads. Svenne nægtede. Som et kuriosum kan det nævnes, at under ransagningen på den mistænktes bopæl blev der fundet ca. 25 forskellige knive. Det bør understreges, at heri er ikke medregnet køkkenknivene. Man fandt endvidere også et dækjern.

Under de følgende forhør fastholdt Svenne den forklaring, han havde givet fra begyndelsen — han havde ikke haft noget med mordet at gøre. Det viste sig, at Svennes liv var nøjagtigt inddelt. Han boede og arbejdede i en forstad, plejede at tage ind til Stockholm om onsdagen eller torsdagen og gå på en mindre restaurant, hvor han drak et par stærke øl, samtidig med at han læste en avis. I weekenden, d.v.s. fredag eller lørdag plejede han også at drikke nogle sjusser og derefter købe narkotika, som han derefter brugte.

Han passede imidlertid meget på ikke at misbruge hverken spiritus eller narkotika om søndagene. Han ville være helt klar om mandagen, når han skulle på arbejde. Dermed passede han sit arbejde på tilfredsstillende måde.

Konfrontation

Som tidligere nævnt nægtede Svenne mordet. Der var vidner, der havde fortalt, at de stod ved siden af det sted, hvor forbrydelsen blev begået. Det var derfor muligt at lade disse mennesker se den mistænkte for at afgøre, om de kunne genkende ham eller ej. I lignende situationer er det vigtigt at gemme kronvidnerne til en endelig valgkonfrontation — d.v.s. de bliver præsenteret for en gruppe mennesker af omkring samme alder, højde og udseende som den mistænkte. Det er på den måde, at man danner en konfrontationsgruppe. Det kan diskuteres i hvilket omfang, man ødelægger objektiviteten ved at vise vidnet eller vidnerne et antal fotografier før konfrontationen. Blandt disse billeder er der også et foto af den mistænkte. En sådan fremgangsmåde vil imidlertid give en rigtig konfrontation en mindre grad af objektivitet. Hvis det er muligt, plejer man i stedet at lade nogle vidner se fotografier, mens man gemmer kronvidnerne til den endelig valgkonfrontation. Dette gjorde man også i dette tilfælde. Til al valgkonfrontation skal konfrontationsgruppen fotograferes, så man bagefter — især domstolene — kan have mulighed for at bedømme resultatet af konfrontationen. Dette skete også nu. Desuden bør så vidt mulig den mistænktes forsvarer være til stede. I dette tilfælde kunne forsvareren desværre ikke være til stede p.g.a. engagement til anden side.

Problemer ved konfrontationen

Den mistænkte havde i dette tilfælde langt skæg og et kraftigt mørkt hår. Der blev virkelig gjort en kraftanstrengelse for at finde nogle mænd, der lignede, men uden resultat. Ikke en blev der fundet. Vi engagerede i stedet seks politimænd af omtrent samme højde og alder, kontaktede chefen for sminkørerne ved Stadsteatern og bad dem om at forsyne de seks politimænd med lignende frisurer og skæg, som den mistænkte. Stadsteaterns personale var virkelig hjælpsomme. De lovede at gøre deres bedste. De seks politimænd fik et fotografi af den mistænkte med til sammenligning. Omtrent to timer senere vendte politimændene tilbage, og det viste sig, at Stadsteaterns personale havde gjort et virkelig fint stykke arbejde. Det var meget vanskeligt at skelne den ene politimand fra den anden og fra Svenne. Billederne taler vel for sig selv.

Resultatet

Efter konfrontationen spurgte politimændene, om de måtte beholde skægget og håret og tage det med hjem, hvilket de fik lov til. Der har ikke været forlydender om, at der skulle være opstået problemer, da de kom hjem til deres respektive koner og kærester.

Resultatet af konfrontationen var, at Svenne blev udpeget af kronvidnet. Efter at have fået denne oplysning blev Svenne spurgt, om han ville deltage i et forhør. Han svarede, at han først ville tale med sin forsvarer. En sådan samtale fandt sted samme dag.

Den 22. februar 1978 bad Svenne om lov til at fortælle om hændelsesforløbet, da offeret blev myrdet. Svenne tilstod, at han var gerningsmanden. Han identificerede også den dolk, der blev fundet ved siden af liget, som den han havde brugt ved forbrydelsen. Da han havde forladt offeret, havde han stukket dolken op i højre ærme og holdt dolken på den måde, da han gik videre i passagen under jorden til udgangen ved Jakobsbergsgatan. Da han skulle gå op af trapperne, havde han rent instinktivt rakt højre hånd frem for at tage fat i gelænderet. Derved var dolken faldet ned på jorden. En pige, der gik forbi, havde sagt til ham, at han havde tabt en dolk, men han havde ikke reageret men var fortsat væk fra stedet.

Dommen

Den 2. maj 1978 begyndte retsforhandlingerne ved Stockholms tingsret, og den 20. maj faldt dommen. Svenne blev fundet skyldig i mordet og blev overført til psykiatrisk behandling.

Tak for hjælpen

De »løse« medarbejdere, der i virkeligheden havde udført et storartet arbejde, til trods for at der var nogle, der ville modarbejde dem og endda i visse situationer havde truet dem, skulle jo ligesom enhver anden borger, der hjælper politiet og derved samfundet, have en form for dusør. Af naturlige grunde kunne man ikke give »naturalier«, så der blev udbetalt økonomisk erstatning. Formen eller metoden ved udbetalingen var dog lidt anderledes fra, hvad man normalt gør. Vi bestemte os til at invitere medarbejderne — tre mænd og en kvinde — på frokost et sted i centrum. En af restauranterne, der ligger centralt, blev kontaktet, og vi bestilte et mindre rum til klokken 13 en bestemt dag. Det var meningen, at det hele skulle gøres lidt festligt. Medarbejderne blev kontaktet og overtalt til at møde frem på det fastsatte klokkeslet, så ville de få deres dusør.

Medarbejderne ankom til det aftalte tidspunkt, og fra afdelingen deltog, foruden undertegnede, også det personale, der stod for opklaringen.

Vi inviterede på frokost, og under frokosten takkede vi medarbejderne, og de fik deres dusør i lukkede kuverter.

Det var rørende at se, hvor taknemlige vores nyerhvervede venner var. De holdt alle små takketaler, og en af dem sagde, at det var ligesom juleaften. »Tænk af blive inviteret på frokost af strømerne og samtidig få penge. Jeg ville aldrig have troet, at noget sådant kunne ske«. Alle medarbejderne lovede at hjælpe til igen, hvis der skete en lignende forbrydelse. Vi kunne dog ikke regne med nogen hjælp, hvis der var tale om handel med narkotika. Når dette skrives er en af medarbejderne død på grund af for flittig brug af narkotika.

Vores handlemåde med at invitere vores tilfældige medarbejdere på frokost og give dem dusør er også blevet genstand for diskussion. Visse stemmer er blevet hævet for at kritisere, mens andre mener, at det var helt rigtigt, hvad vi gjorde. Vi mener, at vi har handlet rigtigt og korrekt, og vi tror, at vi har skaffet os nogle gode venner i en kreds, vi ellers har vanskeligt ved at komme i kontakt med.

Segevångsrøveren

I den østlige udkant af Malmø ligger sparekassen Bikuben, der bl.a. betjener boligområdet Segevång. Banken ligger mellem højhuse og med motorvejene lige i nærheden. Banken er et godt objekt for en røver. Vil man gemme sig på trappegange og huse er stedet ideelt, og vil man hurtigt væk fra området, er motorvejene de bedst tænkelige retrætemuligheder. Det var vel det hovedpersonen i denne sag syntes, da han med nogle måneders mellemrum to gange slog til overfor banken.

Optakten

Vi skriver den 15. november 1976. Klokken er omkring 12.50. I banken Bikuben, Segevång, er der næsten tomt. To kvindelige bankfunktionærer betjener kasserne, en af dem er fru H’son. I lokalet er der to kunder. En sidder ved en pult og skriver. Den anden kunde kommer hen til fru H’sons kasse. Hun synes ikke, at der er noget usædvanligt ved mandens opførsel. Han er 25—30 år, i fritidstøj og opfører sig som hvilken som helst anden bankkunde.

Pludselig bliver situationen forandret. Manden trækker en pistollignende genstand frem, hæver den og sigter på fru H’son.

— Det er et røveri, hundredelapper, hvæser manden i en hård og bestemt tone.

Fru H’son bliver som paralyseret og er klar over, at det er alvor. Som en reflekshandling tager hun et bundt sedler og — det indeholder imidlertid kun tikronesedler — lægger bundtet på skranken foran manden. Han bliver tydeligt irriteret over sedlernes værdi og udbryder:

— Ingen numre. Hundredelapper!

Manden har stadigvæk våbnet rettet mod fru H’son. Hun får nogle bundter med hundredekronesedler op, som manden tager til sig med det samme. Han virker tilfreds nu og går roligt væk fra kassen. Idet han går forbi kunden ved pulten siger han:

— Rør dig ikke for så …

Så forsvinder manden helt roligt ud af banken. Det hele sker i løbet af et par minutter, og fru H’sons kollega og bankkunden står helt passive. Da fru H’son får sundet sig, sanser hun at trykke på alarmknappen, der også sætter bankens kamera igang. Hendes kollega gør det samme. På det tidspunkt er manden på vej ud. Ingen af de tilstedeværende så, hvad vej han gik.

Radiovogn, kriminalpolitimænd og teknikere kom hurtigt til stedet. Man gennemsøgte området. Røveren var sporløst forsvundet.

Filmet

Undersøgelserne på stedet gav som sagt intet resultat. Derfor ventede politimændene i spænding på, at filmen fra banken skulle blive fremkaldt. Ville billederne — hvis kameraet nu havde fungeret og var blevet slået til på det rigtige tidspunkt — give nogen ledetråd.

Resultatet var over forventning. Billederne viste tydeligt, hvordan gerningsmanden så ud. Han virkede temmelig høj, slank, smalt ansigt, mørkhåret, umaskeret. Han havde bl.a. en højhalset polotrøje på.

Under forhørene af bankpersonalet og vidnet fik politiet flere oplysninger om røverens fremgangsmåde og signalement. Man mente at kunne fastslå, at han var svensker, efter dialekten at dømme sandsynligvis fra egnen. Udbyttet ved røveriet blev ca. 7.900 kroner. Man kunne ikke fastslå, hvilket våben røveren havde truet med. Alle var enige om, at han havde optrådt truende og næsten kynisk.

Forhastet optimisme

Politiet troede fra begyndelsen, at det ville blive let at identificere røveren ud fra bankkameraets tydelige billeder. Man sammenlignede bankbillederne med tilgængelige billeder, checkede register og signalement m.m. Men dette og alt andet slog fejl. Ingen genkendte eller kunne give tips om den filmede røver.

Der blev sendt billeder til dagspressen, der slog sagen stort op. En aftenavis havde bl.a. et stort billede af røveren på sin spiseseddel. Nu strømmede det ind med tips fra folk, og oplysningerne blev checket på alle mulige måder. Til trods for alle anstrengelser forblev røveriet indtil videre uopklaret.

Familiebilledet

Dage og måneder gik, og gerningsmanden var stadig på fri fod. Det var også blevet et nyt år nærmere betegnet den 17. marts 1977.

Hos kriminalpolitiet sad man denne eftermiddag og snakkede om det underlige i, at røveriet mod Bikuben ikke var blevet opklaret. Røveren var jo blevet filmet. Han var umaskeret. Han burde kunne identificeres. Man konstaterede også, at røveren havde været bevæbnet og måtte betragtes som farlig. Han kunne jo — inspireret af sin tidligere succes — slå til igen. Han kunne være uligevægtig, blive desperat. Man kunne ikke forudsige følgerne af et nyt røveri. Altså: der måtte gøres endnu en indsats for at spore gerningsmanden.

Samtidig med denne diskussion om røveriet blev en helt anden sag taget op af en af politimændene. Det drejede sig om en anmeldelse fra en kvinde, der var blevet alvorligt truet på livet af sin forhenværende mand. Der var vedlagt et fotografi til anmeldelsen. Det var et familiebillede, hvor eks. manden også var afbildet. Da er der en i gruppen, der reagerer og siger, »han ligner jo fyren på spisesedlen«. Aftenavisens spiseseddel hang for øvrigt på en af væggene i arbejdsværelset, så alle de tilstedeværende kunne konstatere denne kendsgerning.

Alarmen afbryder

Mens ledelsen sidder og diskuterer den nu ikke længere anonyme røver, bliver de afbrudt af en alarm, der går ud på et nylig indtruffet røveri. Noget overrasket kan de konstatere, at det er den samme bank, Bikuben i Segevångsområdet, der er blevet udsat for det nye røveri.

Vi skruer tiden nogle minutter tilbage og kommer ind i begivenhederne, som de udspilles i banken.

Bikuben igen

Klokken er 14.45. Kundestrømmen i banken er ebbet ud. Fru Thal (fingeret navn) sidder ved kasse I, på dette tidspunkt er der ingen kunder her. Per Rorsson (fingeret navn) sidder ved kasse 2. Han taler med en kunde, en yngre mand. Den unge mand er helt tydelig møntsamler, for han er interesseret i at indløse en femkrone. Der kommer en mand ind i banken, stiller sig bag den unge mand og ligesom venter på, at det skal blive hans tur.

Usædvanlig replik

Den sidst ankomne mand har tilsyneladende ikke lyst til at stå i kø, for han går hurtigt hen til fru Thals kasse. Pludselig trækker han et skydevåben frem, peger mod fru Thal samtidig med at han hvæser noget om »hit med pengene«. Manden, der holder en tom plastikpose i den ene hånd, smider en ladt patron på skranken ligesom for at understrege, at det er alvor. Fru Thal er ikke mundlam men kommer med en replik, der ikke er så almindelig i en sådan situation. Hun siger:

— Åh, sådan noget pjat!

Samtidig smækker hun pengekassens låg i og trykker på den knap, der sætter bankens kamera igang og udløser alarmen. Hun glemmer helt de givne instruktioner og ignorerer yderligere røveren ved at løbe fra kassen og ud i personalerummet. Der udløser hun igen alarmen.

Røveren bliver perpleks et øjeblik men samler sig hurtigt til et nyt angreb.

Hundredelapper!

Røveren går hurtigt hen til Rorssons kasse. Han skubber til den unge mand — møntsamleren — så denne ryger over mod gitteret til bankens pengeboks. Samtidig råber røveren:

— Det er alvor, hit med hundredelapperne!

For at understrege truslen retter han våbnet mod Rorsson og smider ligesom før en skarpladt patron på skranken.

Rorsson var klar over, at der ikke var andet at gøre end at adlyde. Han får fat i den nærmeste bunke hundredekronesedler og giver dem til røveren. Men denne er ikke tilfreds — for lidt penge. Han tvinger Rorsson til at gå over til fru Thals kasse i den tro, at der var mere at hente. Låget til pengekassen er imidlertid gået i baglås. Røveren bliver desperat, råber og kommanderer Rorsson tilbage til hans kasse. Der bliver Rorsson nødt til at aflevere resten af dagskassen. Der var dog kun sedler af mindre værdi.

Rorsson forsøgte at forhale tiden så meget som muligt ved at aflevere pengene i små portioner. Røveren bliver imidlertid endnu mere vred og vifter med våbenet for at få flere penge. Til sidst kan Rorsson ikke se nogen anden udvej end at tage sedler fra hovedkassen, der bliver opbevaret i en kasse under skranken. Først da Rorsson viser røveren, at kassen er tom, er han tilfreds. Røveren putter efterhånden sedlerne ned i sin plastikpose — en pose med Domusmærke. Derefter forsvinder røveren ud af banken, uden at det kan forhindres.

Rorsson følger efter røveren, så hurtigt han kan, for at se hvor røveren bliver af. Røveren er imidlertid allerede ude at syne og dermed pengene.

Politiet kommer hurtigt til stedet, men undersøgelserne er resultatløse. Under forhøret af bankpersonalet kan man fastslå, at røverens udbytte blev på noget over 52.000 kroner.

Nye billeder

Billederne fra banken bliver fremkaldt. Lederne af efterforskningen kan konstatere, at gerningsmanden er den samme som ved det første røveri.

Manden fra familiebilledet bliver nærmere identificeret. Man kendte hans navn fra anmeldelsen fra hans forhenværende kone. Her kalder vi ham Jalle Ekman. Nu drejede det sig om at finde frem til hans bopæl. Der er ikke så let, fordi denne slags kriminelle ikke bor så længe på det samme sted. Det eneste, man kan satse på, er en adresse, hvor man ved, at han tidligere har boet. Man holdt fast ved en adresse på Smedjekullsgatan ikke langt fra Malmø centrum.

Lang ventetid

De kriminalbetjente, der får Smedjekullsgatan til opgave, rapporterer, da de er nået frem, at der ikke er nogen person af det omtalte navn — her Jalle Ekman — på navneskiltene i huset. Det kan ikke lade sig gøre at se alle lejlighederne igennem.

— Skal vi blive her eller betragte det som overstået, lyder det første spørgsmål fra politimændene.

De får besked på at blive.

Tiden går. Klokken bliver 19.30. Der er gået ca. fem timer siden røveriet. Så forlader en mand en af lejlighederne. Han er meget påvirket, helt tydeligt af narkotika. Signalementet passer på Jalle. Han bliver pågrebet uden større opstandelse.

Ved ransagningen af lejligheden — der ikke tilhørte Jalle men en tilfældig kammerat — fandt man plastikposen med ca. 52.000 kroner i behold. Man finder også våbnet — en skarpladt pistol — og en hvid polotrøje.

Havde brug for penge

Jalle var meget medtaget af narkotikamisbrug. Man kunne ikke afhøre ham de første par dage.

Efterhånden kommer Jalle til sig selv. Han tilstod uforbeholdent de to røverier i Segevångsområdet. Han kunne ikke forklare, hvorfor han slog til mod den samme bank to gange. Han mente, at det ikke spillede nogen rolle, hvilken bank han »angreb«. Han havde kun én ting i hovedet. Penge, hurtige penge, og så narkotika så han kunne fortsætte sit liv i en rus. Det er betegnende for hans tilstand, at han ikke maskerede sig overhovedet. Sådanne detaljer gav han sig ikke tid til at tænke på.

Flere røverier

Under de fortsatte forhør tilstod Jalle flere væbnede røverier. Efter det første røveri i Segevång hjemsøgte han en bank i en helt anden bydel. Denne gang cyklede han hen til banken. Inden han tog afsted havde han bestilt en taxa til en adresse i nærheden af banken. Efter røveriet gik han roligt hen til den bestilte taxa og kørte væk fra stedet. Udbyttet fra dette bankrøveri var på ca. 15.000 kroner.

Jalle tilstod endnu to røverier. Det drejde sig her om levnedsmiddelbutikker, hvor han under våbentrusler tvang kassedamerne til at udlevere kassebeholdningen. Udbyttet blev dog, efter Jalles målestok, minimalt.

Ved personkonfrontationen kunne bankfunktionærer, kassedamer samt kunder fra de forskellige gerningssteder med sikkerhed udpege Jalle som gerningsmanden.

Det bliver vel aldrig opklaret, om Jalle huskede alt under forhørene, eller om han glemte andre røverier eller andre kriminelle handlinger.

Udelukket

Jalle er født i 1947. Han begyndte sin kriminelle løbebane i en sen alder. Grunden var sandsynligvis skilsmisse, arbejdsløshed, forkert omgangskreds og spiritusproblemer. I de sidste par år var spiritussen blevet erstattet af narkotika, og han blev stadig mere afhængig af dette. I det sidste halve år inden han blev anholdt, havde han brugt heroin. Han brugte ca. 3 gram i døgnet. Han fortalte, at sådan en dosis kostede ca. 1.500—2.000 kroner.

Han ville ikke afsløre, hvor han fik narkotikaen fra. Man kan gætte sig til motivet: han ville ikke betragtes som en stikker og risikere repressalier fra narkotikahajernes side.

Jalle sagde flere gange under afhøringerne, at hvis politiet ikke havde anholdt ham, så havde det betydet enden for ham. Så langt var han ude i uføret, og man kunne på det nærmeste betragte han som udelukket fra samfundet og et normalt liv. En udelukkelse i en anden betydning satte en stopper for hans bedrifter i frihed. Dommen mod ham faldt nemlig i august 1977. Malmø tingsret idømte ham fem års fængsel. Så kan man kun håbe på, at han hurtigt kommer over den mørke periode i hans liv.

Dødshjælp — eller?

Kriminalpolitiet i Stockholm behandlede i løbet af 1977—78 et specielt og kompliceret tilfælde om dødshjælp. Efterforskningen resulterede i tiltale og retsag i efteråret 1978. Det juridiske hovedspørgsmål lød: Er den, der gennem dødshjælp medvirker til en andens død, skyldig i drab, eller udfører han/hun en ikke strafbar handling — hjælp til selvmord.

I flere år har man diskuteret dødshjælp i Sverige og udlandet. Man har diskuteret dels aktiv dels passiv dødshjælp. Med aktiv dødshjælp mener man, at der er en, der tager forholdsregler til at forkorte en andens tilsyneladende meningsløse lidelser ved på en eller anden måde at hjælpe vedkommende til at dø. Med passiv dødshjælp forstår man, at man i forbindelse med et snart udløbet livsforløb ikke skal foretage sig noget, der kan forlænge livet inden døden, ja, der kan også være tale om at afbryde visse behandlinger, der kunne bevare vedkommendes liv. Med den passive dødshjælp vil man sørge for, at »naturen går sin gang«.

Man kan selvfølgelig diskutere, om det ikke er muligt at misbruge en rettighed til aktiv dødshjælp. Selv om den person, det drejer sig om, selv udtrykker et ønske om hjælp, så kan man sætte spørgsmålstegn ved, om det menneske altid er klar med hensyn til sin egen stilling i dette vigtige spørgsmål. Der er mange argumenter både for og imod i disse meget alvorlige spørgsmål.

Retten til vor død

I Sverige har der i nogle år været en ideologisk forening, der under betegnelsen RTVD —Retten til vor død — hævder, at ethvert menneske skal have ret til selv at afgøre, om man vil forkorte sit liv og dermed også ret til at få sagkyndig hjælp til dette, hvis man selv er ude af stand til at tage de nødvendige forholdsregler. Det sker jo, at mennesker lever et tilsyneladende meningsløst liv fyldt med smerter uden at kunne se nogle lyspunkter i tilværelsen. Mange af disse mennesker er også ude af stand til selv at klare de mest nødvendige ting.

Det er dog vigtigt at kunne se, at disse mennesker måske på deres måde har fundet en mening med livet, som vi andre ikke kan opfatte set fra vores synsvinkel. Ligesom raske mennesker engang imellem kan synes, at livet er helt meningsløst, så kan et sygt menneske selvfølgelig også have sine mørke stunder. Det er derfor, man skal se seriøst på dette spørgsmål. Her fra begyndelsen er det også meget vigtigt, at man trækker en tydelig skillelinie mellem organisationen RTVD og det tilfælde af aktiv dødshjælp, der forekom i Stockholm i pinsen og dagene derefter i 1977, selv om de medvirkende tilhørte organisationen.

Undersøgelse af dødsfald

Til at begynde med var sagen en helt almindelig undersøgelse af et dødsfald for politiet i Stockholm. Politiet i Stockholm foretager henved 2.000 af sådanne undersøgelser om året. Man kan med rette sætte spørgsmålstegn ved det hensigtsmæssige i at »blande politiet ind i det« på den måde, det nu foregår på. Politiet skal komme, når en »uden forudgående sygdom bliver fundet død« — d.v.s. i de tilfælde hvor lægen til at begynde med ikke kan skrive en dødsattest. Dette spørgsmål har været diskuteret i nogle år, og man har spurgt sig selv, om man ikke kunne finde på et mere enkelt system, uden at retssikkerheden bliver bragt i fare. Man skal dog have en ting klar: det må forlanges, at det er en læge, der udfærdiger dødsattesten. I løbet af sommeren 1978 tog avisen Expressen spørgsmålet op i forbindelse med artikler om vores ret til at dø hjemme. Med den nuværende lovgivning er det dog ikke muligt at ændre på den nuværende fremgangsmåde, men loven kan jo laves om, så man kan få en mere tidssvarende metode.

Fundet død

Tirsdag den 7. juni 1977 klokken 06.30 blev en 44-årig journalist fundet død på sin bopæl på Magnus Ladulåsgatan i Stockholm. Manden — kaldet H. i fortsættelsen — havde været meget syg af dissemineret sklerose og boede i en invalidebolig. På grund af sin sygdom havde H. meget vanskeligt ved at klare sig selv. Han kunne ikke selv komme ud af sengen, og desuden kunne han heller ikke røre hænderne for at indtage mad eller drikke.

H. boede i en lejlighed, der tilhørte vanføreforeningen Vattenpasset, der daglig gav ham den hjælp, han havde brug for. Der var også nattevagter, som han kunne tilkalde, hvis han fik brug for dem, ved hjælp af nogel knapper på et panel, der var tilsluttet sengen. Personalet gik også runder om natten for at se til de mennesker, der boede i lejlighederne.

Forstanderinden havde givet følgende oplysninger til politimændene.

H. var kommet hjem fra hospitalet den foregående dag ved 15-tiden. Han var blevet indlagt for en medicinforgiftning. Han havde været dårlig og haft feber. Forstanderinden havde besøgt ham mellem 17 og 18.30, og da havde H. fået en penicillinpille. Han havde nævnt, at han senere på aftenen ville få besøg — sandsynligvis af en kvinde.

Da det fremgik at forstanderindens redegørelse, at H. havde været meget syg af sklerose og havde haft store vanskeligheder ved at bevæge sig og næppe haft mulighed for at indtage piller selv, kontaktede politimændene drabsafdelingen, der så sendte mandskab til de videre undersøgelser.

Politimændene havde endvidere lagt mærke til to små røde piller dels i en lænestol og dels på gulvet nedenfor sengens hovedgærde. Politimændene havde også kontaktet det hospital, hvor H. havde været indlagt.

Lægerne på hospitalet fortalte, at manden var indlagt den 31. maj i bevidstløs tilstand. Han havde taget en overdosis sovepiller. Den behandlende læge havde spurgt H., om han virkelig selv havde kunne indtage de omtalte piller. Dertil svarede H., at det havde han gjort.

H. blev udskrevet fra hospitalet den 6. juni. Man kunne ikke konstatere tegn på ydre vold og heller ikke andet, der kunne tyde på en forbrydelse.

Rutinesag, men …

Til at begynde med blev sagen behandlet som en rutinesag af det lokale kriminalpoliti, dog med den klausul at drabsafdelingen skulle have en kopi af rapporten tilsendt.

På baggrund af det indtryk politimændene havde fået på bopælen, da H. blev fundet, og da det fremgik, at H. på grund af sin sygdom var så godt som fuldstændig ude af stand til at bevæge sig (og derved selv indtage piller), bestemte politiintendent A. Nelin, at der skulle gennemføres en retsmedicinsk obduktion.

Beslutningen blev taget efter en diskussion med denne artikels forfatter, der helt og aldeles delte politiintendentens opfattelse.

Da helhedsbilledet således fremviste visse uklarheder med hensyn til dødsårsagen, eller hvad der var foregået i forbindelse med dødens indtræden, overtog drabsafdelingen sagen.

Arbejdssituationen hos drabsafdelingen var på dette tidspunkt om muligt endnu mere presset end normalt. Foruden den nu aktuelle sag var der yderligere otte lignende sager, der krævede mere indgående undersøgelser. I denne situation fik afdelingen midlertidig to mand til låns — det var kolleger der tidligere havde arbejdet i afdelingen. Disse to medarbejdere fik til opgave at foretage mere indgående undersøgelser af de i alt ni sager. Man måtte imidlertid — på trods af personaleforstærkningen — regne med forsinkelser, også i denne aktuelle sag.

Obduktion

Obduktionen af manden gav ikke umiddelbart nogen klarhed over dødsårsagen. Der var blevet taget prøver til retsmedicinsk analyse, og man blev nødt til at vente på resultaterne af disse, inden der kunne gives nogle sikre udtalelser. Det supplerende politiarbejde var svært at gennemføre, da mange af de mennesker, der skulle afhøres, allerede havde påbegyndt deres ferie og derfor ikke kunne træffes.

Frygter ikke døden

Opklaringen af sagen blev således trukket i langdrag. Man havde imidlertid allerede dannet sig et vist indtryk af sagen. H. havde som tidligere nævnt været aktiv som journalist og havde selv i forskellige avisartikler klart givet udtryk for, at han gik helhjertet ind for tanken om aktiv dødshjælp. Det følgende er citeret fra en af hans artikler med overskriften »Ja til dødshjælp!«.

»Hos mig ville den blotte viden om, at jeg ville kunne modtage dødshjælp i tilfælde af total lammelse, give tryghed overfor en uvis fremtid. Jeg frygter et liv i hjælpeløshed mere end døden. Jeg ved, at jeg ikke er alene i den opfattelse. Dødshjælp — når individet er i besiddelse af sin fulde dømmekraft og har udtrykt ønske derom — er noget helt andet end nazismens vulgære agitation for udryddelse af syge og svage. Det førstnævnte udtrykker barmhjertighed, men der er kun et ord for det sidstnævnte: Barbari«.

Den 11. marts 1977 var der i avisen Arbetet et interwiev med H. Under overskriften »Jeg forbander denne lidelse«, siger han bl.a.:

— Den bedste nyhed længe kom for nogen tid siden fra Californien, hvor man lovfæstede rettigheden for uheldbredelig syge at få dødshjælp. Det er et humanistisk fremskridt. Tænk på at der er mange svært handicappede med en stærk længsel efter døden, der er ude af stand til at rette en pistol mod tindingen eller at binde et lagen til at hænge sig i … Hvis svensk lov tillod dødshjælp, ville jeg ikke tøve med at udnytte denne lov. Jeg er ikke bange for døden, men jeg forbander denne lidelse, hvor jeg dag efter dag oplever, hvordan mine kropsfunktioner svinder bort.

Klarhed om aktiv dødshjælp

Omkring den 20. juli fik sagen tilført en meget vigtig oplysning, da Socialstyrelsen sendte et kopi af et brev fra en læge, der indeholdt oplysninger om det aktuelle dødsfald. Lægen — der i fortsættelsen bliver kaldt dr. T. — skrev, hvad han selv kaldte for en »Redegørelse af forløbet omkring H.’s dødsfald«. Brevet, der var dateret den 18. juli, beskrev til at begynde med afdødes sygdomshistorie, udfra vedlagte fotokopier af avisartikler, som H. havde skrevet.

Det fremgik ikke af brevet, om dr. T. — hvis praksis ligger i en by ca. 100 km fra Stockholm — havde mødt H. men alligevel oplysninger om, at H. om aftenen den 28. maj havde modtaget et større antal hjertepiller i selvmordsøjemed. Der var dog ikke sket noget, og H’s tilstand havde været temmelig uforandret den næste morgen. Da fik H. et større antal piller af en anden hjertemedicin. Han var blevet noget træt og fået det alment dårligt af disse piller, så han var blevet sendt på hospitalet, fordi han ikke kunne passes hjemme. Hans såkaldte »dødstestamente« skulle være fremkommet der. Den 6. juni vendte H. på egen forlangen tilbage til hjemmet. Samme dag om aftenen modtog han et større antal sovepiller Diminal Duplex og senere 15 ml insulin Vitrum. Han var død den næste morgen, og »da hans suicidale hensigter var blevet så godt dokumenteret, blev der ikke gjort mere«.

(Man bør her lægge mærke til de forskellige verber, der bliver brugt i brevet, nemlig »modtage« og »få«, og ikke »jeg gav ham« eller lignende).

Der var vedlagt brevet en »Motivation for aktiv hjælp ved H’s dødsfald.« I denne skrivelse fortæller dr. T. om sin personlige indstilling til det aktuelle spørgsmål: Ja eller nej til aktiv eutanasi (dødshjælp). Dr. T. udtrykker klart og tydeligt, at han er positiv indstillet til aktiv dødshjælp og siger bl.a.: »Jeg påtager mig derfor ansvaret for aktiv eutanasi i dette tilfælde«.

Oplysningerne om de forskellige former for medicin — hjertemedicin, sovepiller samt insulin Vitrum (injektionsopløsning) — gjorde det muligt at informere retskemikerne om dette, og dermed kunne de indstille sig på at undersøge dette. Som tidligere fortalt var politiundersøgelsen blevet trukket i langdrag, og p.g.a. sygdom og ferie hos den undersøgende specialist var den retskemiske undersøgelse ikke blevet udført så hurtigt som beregnet.

TV-program

Nogle måneder senere blev spørgsmålet om dødshjælp taget op i et fjernsynsprogram. Dr. T. var personligt med og forsvarede sine synspunkter helt åbent. Han indrømmede også, at han havde hjulpet til i den aktuelle sag. Han røbede dog ikke, hvem der havde været den nærmeste aktive, og han kom i øvrigt ikke med afslørende detaljer.

I forbindelse med pressens anmeldelse af fjernsynsprogrammet blev der stillet sprøgsmålet, om hvorfor dødsårsagen endnu ikke var blevet fastslået. Der var visse vanskeligheder med hensyn til at forklare, hvordan det egentlig var sket, men der var ikke tale om specielle ejendommeligheder.

Mens man ventede på den retskemiske udtalelse og dermed retsmedicinerens konklusion, fortsatte efterforskningen med forhør af de personer, man ikke havde kunne træffe tidligere. Ca. tredive personer var blevet afhørt.

Lægen afhørt

Den 12. oktober 1977 blev dr. T. afhørt, og under forhøret meddelte man ham, at han var under mistanke for medhjælp til mord alternativt drab. Han tilstod de faktiske forhold og oplyste også navnet på den kvinde, der havde udført selve handlingen. Dr. T. indrømmede også, at han havde optrådt uagtsomt, da han havde anbefalet de forskellige præparater. Kvinden havde fortalt ham om sagen, og han havde desuden læst nogle avisartikler, så han mente, at han kunne bedømme sagen. Han havde således ikke på noget tidspunkt mødt H.

Dr. T. indrømmede, at han ikke tilstrækkelig havde studeret medicinsk litteratur til at kunne anbefale en virkelig dødelig dosis. Han syntes også, at det var meget beklageligt, at manden skulle vente så længe på at dø, når det var en læge, der gav råd. Til sidst havde dr. T. anbefalet sovepiller og insulin.

Dr. T. mente, at H. ville dø af insulinchok, og at han ikke ville mærke det, hvis H. før injektionen havde fået sovepiller og derfor sov. Dr. T. havde sendt det først præparat med posten til kvinden, og de følgende havde han indtelefoneret til apoteket. Dr. T. vidste også, at H. under sit ophold på hospitalet havde fået en del stiksår, så han anbefalede kvinden at give injektionen i et af disse. »Det var jo ikke muligt ved en obduktion at sige, hvad der var sket, selv om der blev foretaget en retsmedicinsk undersøgelse«.

Under forhøret sagde dr. T., at for ham var sagen et engangstilfælde, som han havde gjort for at hjælpe patienten. Han havde ikke tænkt sig at udnytte det i propagandaøjemed, »men jeg syntes, at hans situation var sådan, at jeg ikke overfor min samvittighed kunne forsvare ikke at gøre det. Det viste sig senere, at sådan havde kvinden overhovedet ikke tænkt. Hun skulle skrive en bog om døden, og det her ville være et udmærket materiale. Og hun ville skrive bogen sådan, at Rigsanklageren ville rejse tiltale«.

Dr. T. indså så, at en del sager ikke kunne ties ihjel, og at sundhedssektoren ville blive skadet af en sådan bog. Derfor foretrak han at sende sin egen anmeldelse til Socialstyrelsen en måned senere. Dr. T. havde også sendt kvinden en kopi af skrivelsen, og dette medførte bl.a., at kvinde på det bestemteste forlangte, at dr. T. under politiforhør skulle tie stille med hendes navn (på det her tidspunkt kendte politiet allerede hendes navn), for hun havde brug for 10—14 dage til at skrive sin bog færdig. Det kunne dr. T. dog ikke love.

Kvindens version

Den omtalte kvinde — her kaldt B. — blev afhørt den 14. oktober og blev oplyst om mistanken for mord alternativt drab ved at berøve den alvorligt handicappede H. livet om aftenen den 6. eller natten til den 7. juni. B. indrømmede de faktiske omstændigheder men mente ikke, at hun havde berøvet H. livet, men at det hele var sket på hans udtrykkelige ønske. Som aktiv i den tidligere omtalte aktionsgruppe RTVD havde hun snakket med H. pr. telefon og derefter besøgt ham. Hun kunne da forstå, at H. nærede et udtrykkeligt ønske om at dø. Han kunne imidlertid ikke begå selvmord men ville have hjælp til det. B. havde snakket med H. i nogle uger gennem sidste halvdel af maj måned.

B. havde noget hjertemedicin, som dr. T. havde skrevet ud til hende, hvis hun bestemte sig til at begå selvmord. Hun mente nu, at hun kunne bruge disse piller her. Hun kunne også huske, at hun havde kontaktet dr. T. og også fortalt ham om sagen. Hun havde dog selv truffet beslutningen om at hjælpe H.

Da B. gav H. pillerne var det foregået på den måde, at hun stoppede dem i munden på ham af flere gange, hvorefter han måtte sluge dem ved hjælp af vand, som hun gav ham i et glas. B. blev derefter hos H. til ud på natten. H. havde sovet i kortere perioder men havde ellers ikke reageret.

Derefter gik B. hjem, og da hun ringede til H. om morgenen, levede han stadig. Hun havde da ringet til dr. T. og fortalt, hvad der var sket, hvortil lægen svarede, at han havde mistanke om, at der havde været noget galt med præparatet. Han telefonerede så noget andet hjertemedicin ind til B., som hun derefter hentede. Så besøgte hun igen H. og gav ham det nye præparat på samme måde som tidligere, d.v.s. at hun madede ham. Nogle timer efter fik manden det dårligt, og fra handicapcenteret tilkaldte man en ambulance. B. kørte med på hospitalet og præsenterede lægerne for det såkaldte »dødstestamente«, men hun fortalte ikke noget om, at H. havde fået en overdosis hjertemedicin.

Senere kontaktede B. igen dr. T. og fortalte om det andet mislykkede forsøg, hvilket faktisk medførte, at H. blev endnu mere plaget i forhold til tidligere. B. forlangte at få noget andet medicin, der skulle gøre det betydelig hurtigere af med H. Da foreslog dr. T. injicering af en overdocis insulin, hvilket ville medføre en hurtig og barmhjertig død. Samtidig skulle der også gives sovepiller, men B. kunne under forhøret ikke huske, hvordan det blev gjort. Hun ved dog, at hun gav H. ca. 70 sovepiller, og at hun derefter sprøjtede insulin ind i et gammelt stiksår. B. havde aldrig tidligere givet injektioner.

B. har også givet kriminalpolitiet et bånd, hvor der er indspillet en samtale mellem hende og H. kort før det tidspunkt, hvor H. blev madet med pillerne. Det fremgår af samtalen, at H. vidste, at kvinden ville skrive en bog. B. siger nemlig bl.a.: »Tror du, jeg tør skrive i bogen, at han vil have, at jeg skal hjælpe ham med at indtage disse piller«. Dertil svarer H. »Jeg ved det ikke. Jeg vil dog foreslå dig, at du udtrykker dig lidt mere diplomatisk. Noget om: At han døde, til sidst fik han dog held til at begå selvmord«.

Udtalelsen

Først den 15. november 1977 var den retsmedicinske obduktionsudtalelse færdig, og den 25. november sendte sagens anklager udtalelsen til Socialstyrelsens retslægeudvalg, så de kunne udtale sig om virkningen af de forskellige former for medicin, som H. havde fået.

Den 15. marts 1978 svarede Socialstyrelsen. Det fremgår bl.a. af svaret, at »der blev fundet dødelige doser af tre forskellige lægemidler i liget«. De tre lægemidler var dels barbitursyrepræparat (sovemiddel), dels digoxin (hjertemedicin) og derudover insulin (syv gange den normale dosis).

Diger rapport

Der foreligger et omfattende forundersøgelsesmateriale, og det er givet, at der kunne skrives en hel del endnu om denne specielle sag. Det ville imidlertid føre alt for langt, hvis man skulle komme ind på de personlige resonnementer og på en indviklet medicinsk terminologi. Tilbage står dog, at uanset hvilken indstilling man har til det alvorlige spørgsmål om aktiv eutanasi, så må »hjælperen« jo på ingen måde handle på en sådan måde, at etiske og juridiske love bliver sat ud af spillet. Man skal jo også tage hensyn til det menneske, der er tale om, og man må jo selvfølgelig ikke udnytte ham/hende som et slags forsøgsdyr.

Retsagen

Den 4. september 1978 begyndte retsmøderne i Stockholms tingret, hvor B. stod anklaget for drab og T. for medhjælp til den nævnte forbrydelse. Retsagen blev fulgt med stor interesse af massemedierne, og en ny diskussion om dødshjælp fyldte aviserne.

Tingretten afsagde sin dom den 15. september 1978. B. blev fundet skyldig i drab og dr. T. for medhjælp til drab.

Med hensyn til omstændighederne omkring dødsfaldet mente retten, at de formildende bestemmelser i straffeloven (kapitel 33, § 4, andet afsnit) skulle bruges og idømte de to anklagede hver otte måneders fængsel.

Såvel anklageren som de tiltalte appellerede tingrettens dom.

Skærpet straf

Den 21. december 1978 afsagde Svea Hovret sin dom i sagen. Hovretten var i princippet enig med tingretten men skærpede straffen og idømte B. et års fængsel.

Dr. T. kunne ikke drages til ansvar. Inden sagen kom op i Hovretten, havde han af egen fri vilje forladt det jordiske liv. Begivenhederne omkring journalistens død vil ikke bare fremstå som en enestående sag men også som en tragedie.

Bordelkongen

Det behøver i og for sig ikke at indebære noget ulovligt, hvis man er beskæftiget med boligudlejning. Men hvis man dermed fremmer en andens »utugtige levevis« og modtager store summer p.g.a. en ublu husleje — naturligvis skattefrie »sorte« penge — så overtræder man loven. Det var sådanne boligudlejninger, som hovedpersonen i den følgende artikel havde specialiseret sig i.

Da kriminalpolitiet i begyndelsen af 1978 greb ind overfor manden og hans medhjælpere, fik debatten om økonomisk kriminalitet også tilført nyt materiale. Det vil derfor være på sin plads at sige noget om denne form for kriminalitet.

I de sidste to til tre år er der i den kriminalpolitiske diskussion opstået et nyt begreb; »organiseret økonomisk kriminalitet«. Der er vel ingen, der rigtig har gjort sig klar, hvad dette udtryk egentlig dækker. Et stykke tid blev oplysningerne til befolkningen via massemedierne bragt på en sådan måde, at folk troede, at der i Sverige var den ene velorganiserede forbryderbande efter den anden — organisationer der skabte sig kæmpemæssige formuer på grund af sin kriminelle virksomhed.

Oplysningerne var lettere overdrevne også fra ansvarlig side. På den anden side var det sikkert godt, at der kom en diskussion i gang. Alt for længe har smarte forretningsmænd hentet kæmpemæssige beløb hjem på forretninger, der ikke altid har været lige reelle. Desuden er disse beløb ofte forblevet ubeskattede, fordi man snedigt har omgået den gældende skattelovgivning. Disse forretningsmænd er blevet hjulpet af veluddannede specialister, der så på sin side også har tjent gode skattefrie beløb på sit arbejde.

Selv om oplysningerne om, at der var en mr. X, der var leder af praktiskt taget al den grovere kriminalitet i Sverige, var noget overdrevne, så er der organisationer, hvor få mennesker er sammen om at udføre grovere økonomisk kriminalitet. Man allierer sig også med andre personer, f.eks. eksperter i skattelovgivningen.

Ejerne har held til at trylle de beløb bort, de har tjent, ved at danne det ene selskab efter det andet. Samtidig bliver pengene gjort skattefrie, men de bliver også forvandlede fra »sorte« til »hvide«. En del herrers handel med ejendomme er eksempler på en sådan forretning.

Prostitution — bordelvirksomhed

En samvittighedsløs måde at tjene store og skattefrie penge på er at drive bordelvirksomhed. Det er tilsynesladende nemmere end nogensinde før at få penge ind på den måde. Naturligvis er disse penge også skattefrie. Man kan jo ikke så godt opgive indtægter fra kriminelle forretninger.

Prostitutionen og bordelvirksomheden har i de sidste år været genstand for særlig interesse fra forskellige sider — ikke mindst fra politisk side. Man er ved at indse, hvilken grov form for kriminalitet bordelvirksomheden er — ikke kun set fra et økonomisk synspunkt, men også rent socialt.

Komplicerede sager

Den type kriminalitet, der kommer ind under begrebet økonomisk kriminalitet, har været — og er stadig — vanskelig for politiet at håndtere. Det gælder ikke mindst bordelvirksomheden og kriminaliteten omkring denne.

For politiets vedkommende gælder det om at få oplysninger og tips om denne virksomhed. Derefter kræver sådanne oplysninger et langt og kompliceret efterforskningsarbejde, der skal følges op af et intensivt opklaringsarbejde.

Dette arbejde er dog ved at blive lettere, fordi andre i samfundet bliver stadig mere bevidste om nødvendigheden af at bekæmpe denne form for kriminalitet.

En bordelkæde

I nogle år modtog politiet i Stockholm nu og da anonyme oplysninger om, at en mand, der gik under forskellige navne, drev flere bordeller eller under alle omstændigheder lejede værelser ud til prostituerede mod store huslejer. I mange tilfælde var oplysningerne meget vage, og det ville kræve en stor indsats, hvis de skulle give noget resultat. Kriminalpolitiets resourser rakte ikke til dette. Dette skyldtes ikke mindst, at man fra samfundets side så meget liberalt på bl.a. prostitutionen, og det var ikke aktuelt at rydde op i den kriminalitet, der altid omgiver prostitutionen.

Diskussionen om den organiserede økonomiske kriminalitet begyndte dog lidt efter lidt at ændre samfundets syn på rufferi. Til denne ændring bidrog også nogle afsløringer, som kriminalpolitiet havde gjort, bl.a. den såkaldte bordelmutters forretninger der viste hvilke enorme beløb, der blev omsat i denne branche.¹

Nu kunne man fra politiets side sætte mere ind mod denne form for kriminalitet, og man kunne også begynde at undersøge de oplysninger, man allerede havde om manden, der lejede værelser ud til prostituerede kvinder, der bedrev deres forretninger i de lejede lejligheder.

Mægleren og hans medhjælpere

Den mand, der blev henvist til i de forskellige anonyme oplysninger, var blevet identificeret som en svensk mægler ved navn Gøsta Edar (fingeret navn, ligesom de andre navne), 36 år gammel, hjemmehørende i Vesttyskland, men boende i Ö-stergötland. Efterforskningerne havde vist, at mandens forlovede kunne mistænkes som medhjælper i den pågående kriminalitet. Hun var en 32-årig kvinde, Inger Torberg, boende på samme adresse som Edar, men tilmeldt folkeregisteret i Stockholm.

Undersøgelserne omkring Edar afslørede også, at han samarbejdede med en finne, en noget ældre mand, Isto Najuk, der også boede i Östergötland.

Lang tids efterforskning

De første undersøgelser fra politiets side med hensyn til de tre personers gøren og laden viste, at det ville være nødvendigt med et intensivt og langvarigt arbejde for at få kortlagt virksomheden og samle de nødvendige beviser. Nu var man imidlertid indstillet på at gøre den indsats. Der skulle dog gå et år, inden man var kommet så langt, at man kunne gribe ind over for de mistænkte.

Efterforskningen i sagen viste, at Edar, hans forlovede Inger og finnen Najuk arbejdede sammen. De opholdt sig i lange perioder i Östergötland men tog ofte til Stockholm. Engang imellem var Edar i udlandet, bl.a. i Portugal.

Edar var, som fortalt, hjemmehørende i Vesttyskland. Man havde sine gode grunde til at mene, at grunden til dette var, at han ville undgå det svenske skattevæsen. Grunden til turene til Stockholm var helt tydeligt at indkassere huslejerne fra de mange prostituerede kvinder, der lejede værelser af Edar.

Ved hjælp af direkte undersøgelser, ejendomsregistre m.m. fandt politiet frem til, at Edar og hans medhjælpere disponerede over ca. 50 lejligheder, der blev lejet ud til prostituerede kvinder. Politiet forsøgte også at indentificere kvinderne, så man senere kunne afhøre dem om de lejekontrakter, der herskede mellem Edar og dem. Man fandt ud af, at Edar havde haft kontakt med mindst 100 kvinder, der var eller havde været lejere hos ham. Politiet blev da klar over, at Edar havde haft virkelig store og skattefrie indtægter på grundlag af sin udlejningsforretninger.

Anholdt

I april 1978 mente politiet, at man var kommet så langt, at de mistænkte kunne pågribes. Man turde ikke vente længere, selv om der var en hel del, man kunne ønske at få klarlagt. En efterforskning, der kom nærmere på de mistænkte, ville let kunne afsløre, hvad politiet var i færd med. Måske ville de alle tre flygte til udlandet og derved undgå de svenske myndigheder.

Den 11. april om natten blev de to mænd Edar og Najuk anholdt på et værelse syd for Stockholm, hvortil de lige var kommet med bil fra Östergötland. Noget senere samme dag blev Edars forlovede Inger anholdt.

Mistanken

Nu kunne politiet begynde sine forhør af såvel de tre mistænkte som andre indblandede, ikke mindst de kvinder, der havde været Edars lejere. Man mistænkte Edar, hans forlovede Inger samt finnen Najuk for rufferi.

Hvad er rufferi da? Forbrydelsen står omtalt i Staffelovens 6. kapitel § 7. Det fremgår af denne paragraf, at man ikke »vanemæssigt« må fremme en andens »utugtige levevis« eller tjene på det, d.v.s. at man ikke må tjene penge på en prostitueret ved f.eks. at udleje et værelse til brug ved hendes virksomhed og tage en ublu husleje. Gør man det alligevel og gør det i stor udstrækning eller »udnytter den prostituerede hensynsløst« er man skyldig i rufferi.

Forhørslederen havde på fornemmelsen, at man stod overfor vanskelige forhør. Det er en kendsgerning, at personer, der på nogen måde har været indblandet i såkaldte sædelighedsforbrydelser, har meget svært ved at fortælle om det passerede. Det viste sig også at være tilfældet denne gang. Efterhånden kunne politiet dog kortlægge de tre mistænktes roller temmelig godt, bl.a. på grund af udtømmende forhør af såvel dem som andre indblandede.

Et typisk tilfælde

Blandt de cirka 50 lejligheder eller lokaler, som Edar lejede ud til prostituerede, var der en på Dalgatan i en ejendom i den nordlige del af det centrale Stockholm. Forholdet omkring denne lejlighed er typiske for Edars forretninger, og derfor vil vi følge netop dette tilfælde op.

Lejligheden blev gennem flere år lejet af en kvinde, Tina, født 1940. Tina fortalte under forhøret, at hun havde lært Edar at kende omkring 1970. Hun drev på det tidspunkt en såkaldt massageklinik i en ejendom på Styrmansgatan i Stockholm. I løbet af 1972 gennemgik hun »Axelssons massagekursus«. Med dette mente hun, at hun havde været elev på en massageskole i Stockholm. Skolens kursus er meget populært blandt de prostituerede kvinder, der driver en massageklinik. Efter at de har gennemført dette kursus, modtager de et diplom, der viser, at de er uddannede massøser. Af naturlige grunde er et sådant diplom attraktivt.

Et stykke tid efter at Tina havde gennemgået dette kursus, mødte hun Edar og spurgte ham, om han kunne leje et lokale ud til hende. Hurtigt derefter blev hun tilbudt en nyistandsat lejlighed på Dalgatan. Hun fik — mærkeligt nok — en kontrakt direkte med husejeren, der var et ejendomsselskab. Den egentlige leje var ca. 300 kroner pr. måned. Det var Edar, der sørgede for kontrakten med husejeren, og han skulle fortsat betale huslejen til denne. Edar og Tina blev enige om, at hun skulle betale 1.000 kroner pr. måned. I det beløb var medregnet lejen til husejeren.

Et stykke tid senere blev det nødvendigt for Tina — hun kunne ikke huske hvorfor — at understrege overfor Edar, at det var hende, der havde besidderretten til lejligheden. Det varede ikke længe efter dette, at hun blev nødt til at underskrive en kontrakt i følge hvilken, det var hende og Isto Najuk, der lejede lejligheden. Edar sagde til Tina, at hun for fremtiden skulle betale lejen til Najuk, en mand som hun ikke kendte. Da han kom første gang, nægtede hun da også at betale ham. Da fik hun besøg af Edar, der endnu engang sagde til hende, at hun skulle betale pengene til Najuk. Derefter gjorde hun det.

Tina lejede lejligheden frem til januar 1977 og betalte i alt 55.000 kroner i husleje. Man ved ikke, hvad hun selv tjente i samme periode, men man kan gå ud fra, at det oversteg huslejen, da hun i følge sit eget udsagn »gav kunderne fuld service«.

Edars version

Edar er egentlig snedker og arbejdede sammen med en anden mand med bl.a. restaurering af lejligheder. I 1973 skulle de to kompagnoner stå for en istandsættelse af gårdhuset til ejendommen på Dalagatan. De fleste af lejlighederne var tomme, og disse ville Edar og hans kompagnon »overtage« som betaling for istandsættelsen af samtlige lejligheder.

Mændene lejede en del af lejlighederne ud til andre og solgte andre. En af lejlighederne blev lejet ud til en kvinde, som Edar kendte under navnet Tina. Han påstod under forhøret, at han ikke rigtig var klar over, hvilke forretninger hun bedrev, men at han havde hørt, at »hun var møg dyr«. Edar forstod dog, at lejligheden skulle bruges til massageklinik. Han kunne ikke huske andet, end at Tina skulle betale 1.000 kroner om måneden udover den ordinære husleje.

Noget efter henvendte firmaet, der ejede ejendommen, sig til Edar. Man var »lidt sur« over, at lejligheden blev brugt til massageklinik, og at massøsen havde fået sin egen kontrakt. På den måde ville det blive vanskeligt, at få hende væk fra lejligheden. Edar lovede at ordne sagen på en anden måde.

Edar lavede en ny kontrakt, der blev underskrevet af såvel Tina som Najuk. Najuk havde underskrevet papiret in blanco, for hvilket han fik en mindre sum.

I begyndelsen havde Tina sendt huslejen til Edars kompagnon. Efter et stykke tid ville denne dog ikke længere tage imod pengene, og Edar begyndte da at hente dem personligt en gang om måneden hos Tina.

Et par år efter blev ejendommen solgt, og sammen med andre lejere blev Najuk og Tina sagt op. Edar og hans kompagnon blev da enige om, at Edar i fremtiden skulle have lejligheden alene, og Edar betalte derfor sin kompagnon et mindre beløb for dette. Derefter begyndte Edar at arbejde for, at Tina kunne få lov til at blive boende i lejligheden et stykke tid endnu.

Tidligere havde Najuk udført en del istandsættelsesarbejder for Edar og dennes kompagnon i Helsingborg. Kompagnonen, der stod for økonomien, var ikke tilfreds med Najuks arbejde og betalte derfor ikke den løn, Najuk ville have. Najuk tog til stadighed dette spørgsmål op overfor Edar, og denne, der kunne bruge Najuk, spekulerede på, hvordan han kunne betale Najuk.

Najuk vidste jo ikke, at han lejede lejligheden på Dalagaten sammen med Tina. Edar fortalte ham heller ikke, at Tina var blevet sagt op men tilbød ham, at han kunne overtage lejligheden, og Tina »ville indgå i prisen«.

— Men jeg fortalte ham ikke, at Tina var sagt op, men jeg havde faktisk tænkt mig at snyde ham på denne måde.

Najuk opdagede dog, at Tina var sagt op og derefter hentede han selv huslejen hos hende.

Najuk spræller

Najuks forklaring om lejligheden på Dalagatan stemte ikke helt overens med de oplysninger, som Edar og Tina havde givet.

Ved det første forhør viste man Najuk lejekontrakten, og han fortalte da, at han havde underskrevet den in blanco for en person, som han ikke ville navngive. Han havde flere gange underskrevet kontraktblanketter, og hver gang havde han modtaget 100 kroner som betaling.

Najuk fortalte også, at han havde udført en del reparationsarbejde i ejendommen. Arbejdsgiveren var den person, han havde underskrevet kontrakten for og ikke ville navngive. Najuk vidste ikke, at han var lejer i ejendommen og endnu mindre, at han skulle være med i det bordel, han »hørte«, var i huset.

Najuk fortalte også, at han hentede huslejen hos en kvindelig lejer i ejendommen. Dette gjorde han for den samme person. Huslejen lå altid i en kuvert, og Najuk vidste ikke, hvor stort beløbet var. Kuverten med indhold afleverede han til arbejdsgiveren.

I begyndelsen nægtede Najuk altså, at det var Edar, han arbejdede for og havde skrevet kontrakt for, til trods for at de blev pågrebet sammen, og han altså vidste, at Edar sad anholdt.

Da Najuk næste gang blev afhørt om Dalagatan, fortalte han imidlertid, at han havde haft en del arbejde for Edar og dennes kompagnon. Dog ikke i den sidste tid for han »havde droppet bekendtskabet med dem«. Grunden til dette var, at han ikke var blevet betalt for noget arbejde, han havde gjort for dem i Helsingborg. Han benægtede på det voldsomste, at han var blevet betalt ved at få lov til at beholde huslejen fra Tina. Han understregede, at disse oplysninger var den rene løgn fra Edars side, fordi denne ville prøve »at hytte sit eget skind«.

Da Najuk blev præsenteret for Tinas oplysninger, der stort set var de samme som Edars, fastholdt han sin egen påstand og hævdede, at Edar og Tina tidligere var blevet enige om, hvad de skulle sige.

Najuk fortalte også, at han havde hørt Edar sige til andre piger, som han lejede bordellokaler ud til, at de skulle, hvis politiet kom og spurgte, sige, at det var Najuk, der havde lokalerne.

Najuk indrømmede aldrig, at han selv havde fået huslejen fra Tina. Han var godt klar over, at det ville have været det samme som at tilstå rufferi. Han påstod derimod helt frejdigt, at Edar »lejede bordellokaler ud«.

Gratist

En af de mange kvinder, der lejede lokaler af Edar, lad os kalde hende Göta, fortalte, at hun havde lært Edar at kende, fordi han havde været en af hendes kunder.

Ved en eller anden lejlighed fortalte Edar, at han selv lejede lokaler ud, der blev brugt til posering m.m. Han spurgte samtidig, om ikke Göta ville leje et lokale af ham. Göta gik ind på forslaget og kom derved til at arbejde i et lokale på Kapellgränd på Söder i Stockholm. Lokalerne var også udlejet til en anden pige. De arbejdede dog ikke samtidigt. Göta betalte 580 kroner om måneden og sagde til Edar, at hun ikke ville betale overpris. Hun var fraskilt og havde brug for den ekstraindtægt, hendes forretninger gav for at kunne forsørge sig selv og hendes to børn. Hendes indtægter varierede mellem 500 og 1.000 kroner på de dage, hun arbejdede.

Göta havde stadig Edar som kunde, til trods for at hun kom sammen med Edar og hans forlovede.

Da en kunde begyndte at forfølge Göta, ville hun ikke »arbejde i lokalerne mere«. Edar kunne med det samme skaffe hende andre lokaler på en anden Södergade.

Göta fortalte om sit private forhold til Edar, at de efterhånden sås så meget privat, at han ikke behøvede at betale hende mere.

Ved ransagningen hos Edar beslaglagde man et brev til ham fra Göta. I brevet, der blev sendt til Edar, da han opholdt sig i Portugal, takker Göta for et kort fra ham. Hun fortæller samtidig om en kvinde, der har sladret om en af deres fælles bekendte. Det resulterede i et års fængsel til vedkommende. »Hvis der er en anmeldelse mod dig, så kan man altid gætte på Karin. Hun er jo helt tydeligt en af dem, der kan lide opmærksomhed«.

Göta fortsætter: »Jeg er forresten blevet smidt ud af atelieret i Hökarängen. Konerne i huset klagede, fordi deres mænd besøgte mig.« Göta fortalte også i brevet, at hun skulle begynde på »Axelssons Institut«.

»Uddanne mig til hvad??? Jo, massøse. Det lyder godt. Diplom!! og alt det der. Skægt, ikke?«

Endnu et eksempel

En kvinde, Walborg Strömberg, fortalte, at hun havde lært Edar at kende, fordi hendes forlovede havde udført en del arbejde for ham. Da hun ville flytte fra sin forlovede, spurgte hun Edar, om denne kunne skaffe hende en lejlighed. Hun kunne da straks leje en lejlighed på anden hånd på Vattenledningsvägen i Midsommarkransen syd for Stockholm. Lejligheden skulle kun bruges som bolig, men Walborg måtte betale en vis overhyre, så Edar kunne tjene på, at hun lejede lejligheden.

Walborg fandt hurtigt ud af, at der i lejligheden lige overfor hendes egen var et bordel eller et showrum, og hun lærte den kvinde at kende, der arbejdede i lokalerne.

På dette tidspunkt havde Walborg en dårlig økonomi og følte sig »nede«. Disse kendsgerningerne førte til, at hun begyndte at hjælpe kvinden i atelieret med at tage telefonen og nogle gange betjene kunderne. Da indehaversken senere standsede sin forretning, henvendte Walborg sig til Edar og spurgte, om hun kunne leje lokalerne. Edar gik med til dette mod en betaling på 100 kroner for hver dag, hun arbejdede, altså en husleje om ugen på 500 kroner.

Walborg lejede disse lokaler på disse betingelser i en periode på tre år. Edar kom personligt og hentede huslejen. Walborg opfattede Edar som en rar mand men alligevel hård, når der var tale om penge. Han ville kun tjene penge — mange — men der skulle ikke være nogle udgifter.

Et brev fra søsteren

Blandt de ting, der blev beslaglagt hos Edar, var der et brev fra en yngre søster. Det fremgår af brevets indhold, at Edar havde brugt sin søster til at skrive under på forretningspapirer m.m. Brevet siger endvidere, at Edar passede en del forretninger så dårligt, at søsteren er kommet i vanskeligheder og er meget vred på ham, hvilket hun da også giver udtryk for i brevet. Grunden til, at hun skriver til broderen, er — stadig i følge brevet — at hun aldrig har lejlighed til at tale ordentligt i telefon med ham.

Søsteren skriver i brevet med hensyn til Edars forhold til sine lejere, at det aldrig havde været broderens hensigt at »tage sig af« sine lejere men i stedet at »tjene maksimalt« på dem, »det har du selv sagt«. »Man har da f.eks. ikke et bordel i huset, for at de andre lejere skal trives, vel?«

Søsteren påpeger også overfor broderen, at han har spillet højt spil og taget visse risici, og at det er derfor, »at du ikke kan vise dig nu«.

Nye lejligheder

To prostituerede kvinder, Ingeborg og Helen, der tidligere havde udøvet deres erhverv i andre byer, kontaktede i begyndelsen af 1970-erne Edar og Najuk. De kendte de to mænd, og nu ville de leje en passende lejlighed. Edar kunne straks skaffe en lejlighed. Pigerne lejede den, selv om den var for lille. Den bestod kun af et værelse med køkken. Dette medførte, at den ene af pigerne blev nødt til at tage imod sine kunder i køkkenet. Edar forlangte en husleje pr. måned på 2.000 kroner. Den egentlige husleje var på ca. 600 kroner, og den skulle pigerne indbetale pr. post, mens de resterende 1.400 kroner blev hentet af enten Edar eller Najuk.

Ingeborg var den, der modtog sine kunder i køkkenet. Hun sagde bl.a. følgende ved politiforhøret:

— Der ydede jeg alle former for seksuel service til mine kunder, dog ikke spansk samleje, som jeg ikke mente, jeg havde de fysiske forudsætninger for.

Nogen tid senere viste det sig, at Edar disponerede over en lejlighed »væg til væg« med den, pigerne lejede. De fik tilbudet om at leje den lejlighed også, og da de accepterede tilbudet, lod Edar lave en dør mellem de to lejligheder. Han møblerede lejligheden sparsomt. Pigerne måtte selv købe de elektriske varmepaneler. Huslejen for de to lejligheder blev fastsat til i alt 3.000 kroner pr. måned. Betalingen foregik som tidligere.

Ingeborg fortalte, at hverken Edar eller Najuk kunne være i tvivl om, hvad pigerne brugte lejlighederne til, da de pjattede om deres arbejde, da de lejede den første lejlighed.

Efter nogle års forløb holdt Helen op. Ingeborg fortsatte nogle måneder endnu men mente, at lejen på 3.000 kroner var for stor for hende alene. Hun prøvede at få den sat ned, men det gik Edar ikke med til, og så standsede Ingeborg også sit arbejde.

Edar disponerede tilsyneladende over utallige lejligheder, og et stykke tid efter at Ingeborg var holdt op, ringede han til hende og spurgte, om hun ikke ville begynde igen i en ny lejlighed. Ingeborg fortalte da, at hun var gravid og derfor ikke kunne arbejde med shows og lignende. Edar sagde da, at han ville ringe til hende, når hun havde født, og spørge, om hun så ville begynde igen.

Bordelkongen også bolighaj

Efterforskningen viste, at Edar havde tjent mange penge på at leje lejligheder og lokaler ud som show-rooms, men det kom også frem, at han havde lejet et utal af lejligheder ud på anden hånd og taget store huslejer for det. Mange almindelige udlejningslejligheder, som han disponerede over, solgte han for et engangsbeløb, og køberen modtog en almindelig lejekontrakt direkte med husejeren. Edar havde tilsyneladende en enestående evne til at komme i besiddelse af lejelejligheder såvel i det centrale Stockholm som i forstæderne.

Hvad man kan sige til fordel for Edar i forbindelse med hans udlejnings- og salgsvirksomhed er, at han tilsyneladende ikke har snydt nogen. Alle har fået, hvad de er blevet lovet, selv om de har betalt overpriser for det.

På et tidspunkt under efterforskningen i sagen opholdt Edar sig i Portugal. Politiet var bange for, at han tænkte på at forlade landet. Det viste sig dog senere, at han var der for at sælge grunde. Han havde held til at lave en del forretninger der også.

Edar var tilmeldt folkeregisteret i Vesttyskland, og i følge myndighederne udvandret der til. Under forhørene indrømmede han dog, at han, det meste af den tid han havde stået som udvandret til Vesttyskland, havde boet i Sverige og beskæftiget sig med sine lejligheder. Han troede, at han kunne undgå skattevæsenet i Sverige ved at tilmelde sig i Vesttyskland.

Under et forhør tilstod Edar, at han ikke havde opført sig korrekt med hensyn til skattevæsenet, men »humanitært har jeg gjort det«. Edar mente, at der er et reelt behov for bordeller o. lign.

Edars »stik-i-rend-dreng«

Opklaringsarbejdet viste, at Edar var hovedmanden bag de kriminelle handlinger, som han, hans forlovede og Najuk var mistænkte for. Najuk virkede mere som et »værktøj« eller en »stik-i-renddreng« for Edar.

Fra begyndelsen prøvede Najuk at benægte enhver forbindelse med Edar, når der var tale om udlejninger og lignende forretninger. Da man så overbeviste ham om hans forbindelse med Edar, blev han mere meddelsom. Hen mod slutningen af sagen viste det sig som så mange gange før, at loyaliteten forbrydere imellem, der har samarbejdet som venner, ikke stikker dybere, end at man først og fremmest tænker på at redde sig selv.

Najuk troede sikkert, at han kastede mere mistanke på Edar end på sig selv, når han fortalte, at Edar havde sendt en del skriftlige meddelelser til ham fra sin celle.

Nogle gange er grunden til, at et menneske bliver anholdt og varetægtsfængslet, at han ikke skal få lejlighed til at ødelægge et opklaringsarbejde ved at fjerne beviser eller påvirke personer, der skal afhøres i sagen. På grund af den humanisering der er foregået med de anholdtes vilkår, er det dog ikke sikkert, at man opnår hensigten med frihedsberøvelsen.

De anholdte får bl.a. adgang til en del litteratur, der naturligvis læses af flere indsatte. Under et forhør fortalte Najuk, hvordan han i sin celle havde fået nogle tidskrifter, der tidligere havde været hos Edar. Edar havde flere steder i disse tidskrifter skrevet notater som »kør min linie, så vil alt ende godt for os begge« og »vi sidder jo ikke forgæves«. Et sted stod der »Vimmerby venter på dig. Fortvivl ikke«. Najuk mente, at Edar med denne bemærkning ville sige, at Najuk skulle få en ejendom, som Edar havde i Vimmerby.

Da Edar derefter blev præsenteret for disse bemærkninger, svarede han igen med at foretage nogle anmeldelser om Najuk. Han påstod, at Najuk havde begået et indbrud i Edars ejendom i Östergötland. Man fandt aldrig ud af, om der var noget bag disse anmeldelser, og de blev droppet.

Penge i arbejde

Edars forlovede, Inger Torberg, nægtede alt kendskab til hendes forlovedes rufferi, til trods for at de havde boet sammen i mange år og også har et barn sammen.

Man kunne aldrig bevise noget, og Inger blev ikke anklaget. Derimod blev både Edar og Najuk tiltalt og dømt. Edar blev idømt fire og et halvt års fængsel, mens Najuk, der beviseligt blev udnyttet af Edar, blev dømt til tilsyn inden for forsorgen.

Ransagninger hos Edar, undersøgelser i banker, endda i udlandet, resulterede kun i, at politiet fandt frem til ca. 100.000 kroner i kontanter samt kunst vurderet til 50.000 kroner.

Af gode grunde kan man dog mistænke Edar for at have fjernet betydelige større beløb, der retteligt skulle være opgivet til staten. Men hvor er de penge?

Dømt på indicier

I begyndelsen af 1978 blev en efter svenske forhold helt enestående retsag behandlet i tingretten i Göteborg. Sagen var især speciel med hensyn til strafudmålingen og bevisførelsen. En 50-årig mand stod tiltalt for på en og samme dag — den 15. oktober 1977 — at have begået to mord, et i Borås og et i Göteborg. Han benægtede sin skyld, men den mængde af indicier der pegede på ham, var af en sådan vægt, at han blev dømt for begge forbrydelser.

Dommen lød på livsvarigt fængsel.

Mørkt levnedsforløb

I den sidste halvdel af tyverne blev en mand, som vi her kalder Arvo, født i Finland. Det viste sig efterhånden, at han havde en stor interesse for skydevåben, han ville gerne drikke spiritus, og han led også af havesyge. Allerede som ung mand begik han grove røverier. Engang han var ude for at stjæle, blev han opdaget af en vagtmand. Arvo var bevæbnet med en ladt pistol, og han affyrede fem—seks skud mod vagtmanden, der blev ramt. Arvo blev pågrebet og tiltalt for drabsforsøg.

Under alle forhørene og også i selve retssalen nægtede Arvo forbrydelsen, men han blev alligevel dømt for drabsforsøg.

Arvo fortsatte sin kriminelle løbebane, da han havde afsonet dommen. Forbrydelserne bestod i hovedsagen af grove røverier og grove voldsforbrydelser. Han nægtede som regel, men beviserne var for det meste så overvældende, at han blev dømt.

I årenes løb besøgte han engang imellem Sverige, men han blev kun et par dage hver gang.

Interesseret i våben

I første halvdel af oktober 1977 begik Arvo en forbrydelse i Finland, og han flygtede til Sverige. Han kom først til Stockholm, hvor han på det sorte marked købte en mauserpistol, 7,65 mm, med plads til otte patroner i magasinet og en i patronlejet.

Arvo havde, som tidligere nævnt, en stor interesse for våben, og han ville gerne have en pistol. Hvad han havde tænkt sig at bruge netop denne pistol til, er man aldrig blevet klar over. Arvo prøveskød sin pistol, og han fandt straks ud af, at pistolens affyringsmekanisme havde en lille fejl, for når den skulle affyres, blev han nødt til at føre hanen en anelse til venstre set bagfra. Han lærte sig altså helt præcist, hvordan pistolen fungerede, og han havde fra tidligere stor erfaring med pistoler.

Arvo kom den 14. oktober 1977 til Borås. Han havde aldrig tidligere været der, men han troede, at han var efterlyst af politiet i Finland.

Gæstfri

Så godt som lige efter ankomsten til Borås kom Arvo i kontakt med Ricky, 27 år gammel. Arvos bagage bestod kun af en grøn lærredstaske, hvor han havde sine toiletting, nogle skjorter, lidt undertøj, nogle par sokker samt identitetspapirer. Han havde kun nogle hundrede kroner i kontanter, men Ricky var gæstfri, og Arvo blev inviteret til at sove i Rickys lejlighed om natten. Mændene købte spiritus, temmelig store mængder, som de drak i Rickys lejlighed. Også en af Rickys venner, Bernt, blev inviteret og deltog til en vis grad i drikkeriet. Bernt boede i en lejlighed under Ricky. På et tidspunkt om natten til den 15. oktober gik Bernt ned til sig selv for at sove. Arvo skulle sove på gulvet i samme rum som Ricky, mens Ricky lå i sin seng.

Arvo havde hele sit liv været meget interesseret i andre menneskers ejendele og især i penge. Ricky var fuld, og han sov med tøjet på. I løbet af natten forsøgte Arvo at få fingre i Rickys tegnebog, som denne havde i baglommen i sine bukser. Men af en eller anden grund vågnede Ricky og holdt refleksmæssigt fast på tegnebogen. Han havde omkring fire hundrede kroner i tegnebogen.

Ricky kunne ikke huske, hvad der var sket med hensyn til tegnebogen den næste morgen. De snakkede dog om, hvad de havde lavet den forgående aften. Arvo havde vist dem sin pistol, og mændene havde fotograferet hinanden med Rickys fotografiapparat. Der var bl.a. blevet taget et billede af Arvo, hvor han havde trukket en sort rullekravebluse op under øjnene og havde pistolen i den ene hånd.

Ved 10-tiden den 15. oktober kontaktede Ricky den tidligere omtalte Bernt, og sammen med Arvo gik de tre mænd til det nærmeste systembolag, hvor de købte spiritus. Arvo efterlod sin taske i Rickys lejlighed.

Da de havde købt spiritussen, gik de hjem til Bernt, hvor han lavede kaffe. Mændene drak kaffe og spiritus samt spiste smørrebrød. Senere på dagen købte de mere spiritus. Bernt foretog det sidstnævnte indkøb. I mellemtiden var Arvo og Ricky alene i Bernts lejlighed. Ricky blev efterhånden temmelig fuld. Han var så fuld, at Bernt på et tidspunkt måtte hjælpe ham til og fra toilettet. Man kunne ikke mærke noget på Arvo.

Pludselig lød skuddene

Omkring kl. 14.00 ville Bernt skifte skjorte. På det tidspunkt sad Arvo i en sofa, og Ricky sad i en lænestol lige overfor Arvo. Afstanden mellem dem var kun omkring to meter. Bernt gik omkring i lejligheden udenfor det rum, hvor Arvo og Ricky sad, og det er meget muligt, at Arvo troede, at Bernt havde forladt lejligheden.

På dette tidspunkt kom Ricky i tanker om, at Arvo i løbet af natten havde forsøgt at stjæle hans tegnebog eller i al fald pengene i den, og han sagde det til Arvo. Straks efter kiggede Bernt fra entréen ind i stuen og så, at Arvo havde pistolen i højre hånd og havde den rettet mod Ricky i lænestolen. I samme øjeblik lød et skud fra Arvos pistol, og Bernt så, at Rickys hoved faldt fremover. Han havde siddet lænet tilbage i lænestolen, og hans krop var støttet både bagfra og i siderne. Det rykkede i hans hoved, da skuddet lød, og hovedet faldt forover, så hagen hvilede mod brystet.

Helt instinktivt løb Bernt ud af lejligheden, og det reddede uden tvivl hans liv, for i samme øjeblik opdagede Arvo, at Bernt var i lejligheden. Bernt hørte kun et skud. Han løb ud på gaden og standsede en bil, der kørte ham til politistationen, hvor han anmeldte, hvad der var sket.

Da Arvo opdagede, at Bernt slap væk og med visheden om, hvad der var sket, fik han travlt.

Ved den efterfølgende undersøgelse på gerningsstedet kunne man konstatere, at der var blevet affyret tre skud, men kun det ene havde ramt Ricky, og kuglen var gået ind næsten midt i panden.

Panik og flugt

Arvo samlede alle tre tomme patronhylstre op for så længe som muligt at skjule bevismaterialet. Derefter løb han op til Rickys lejlighed for at hente sin taske, hvor hans identitetspapirer lå. Arvo havde kun fortalt Ricky og Bernt sit fornavn. Da Arvo kom op til lejligheden opdagede han til sin forskrækkelse, at der var låst. Han løb tilbage til Bernts lejlighed. Han var nødt til at hale liget ned fra lænestolen for at lede efter nøglerne til lejligheden og helst også finde Rickys tegnebog. I samme øjeblik hørte han en sirene og troede, at politiet var på vej til lejligheden. Arvo flygtede over hals og hoved ud af lejligheden.

Arvo, der ikke var kendt i Borås, søgte ad de små gader hen til togstationen. Han købte en enkeltbillet til Göteborg, for han havde ikke flere penge end til billetten dertil. Toget forlod Borås kl. 16.07, og Arvo ankom til Göteborgs hovedbanegård kl. 17.16. Han var kun iklædt støvler, bukser, skjorte, skindjakke og en skindhue. Af bagage havde han kun tobak, sin pistol, ammunition til pistolen og en halv fyldt helflaske med brændevin. Han havde taget spiritussen med fra Bernts lejlighed.

Den 15. oktober kl. 22.10 døde Ricky på Borås hospital som følge af skudsåret i hovedet.

Nyt bekendtskab

Den 15. oktober 1977 kl. 14.00 rejste en 56-årig mand, Erik, fra Varberg til Göteborg. Han havde til hensigt at rejse videre fra Göteborg senere samme dag til et andet sted i Västergötland. Erik ankom til Göteborgs hovedbanegård kl. 14.55.

Inden han forlod Varberg, havde han købt en ny tegnebog, og han havde også købt en halv flaske brændevin, som han før ankomsten til Göteborg havde drukket en del af. Han havde et jakkesæt på og bar en trenchcoat over armen.

I en rejsetaske havde han en pakke med ti små æsker tændstikker, en flaske Keratin hårvand, toiletartikler, undertøj og skjorter. I trenchcoaten havde han sin pibe og en pakke Tidemans gul tobak. I tegnebogen, som Erik havde i jakkelommen, havde han, da han kom til Göteborg, omkring 900 kroner.

Efter ankomsten til Göteborg, gik Erik rundt et par timer i Göteborg centrum, og derefter gik han ind på pubben på banegården, hvor han drak øl. Omkring kl. 17.30 kom Arvo ind på pubben, og han fik øje på Erik, der sad alene ved et bord. Arvo gik hen til Erik og begyndte at snakke med ham.

Erik, der var spirituspåvirket, syntes, at Arvo var flink og inviterede på en øl. Derved fik Arvo Eriks nye tegnebog at se og også, at der lå en del hundredekronesedler i den. Erik havde sin taske med sig, og Arvo fandt også ud at, at der var både tøj og toiletartikler i tasken. Arvo kom frem til, at han godt kunne bruge både Eriks penge og andre ejendele, og den for Arvo fascinerende tanke at stjæle og om nødvendig at dræbe blev født og modnede til en beslutning.

Arvo foreslog Erik, at de skulle gå tværs over gaden op på terrassen til hovedpostkontoret, hvor Arvo så ville invitere på spiritus. De gik op på posthusets øverste terrasse, hvor de ikke kunne ses på grund af et rækværk.

Overfaldet

Der var ingen andre mennesker på terrassen. Arvo greb fat i Erik og fik denne ned på knæ. Erik gjorde dog modstand, da Arvo forsøgte at tage tegnebogen op af Eriks inderlomme, og Arvo tog så sin ladte og usikrede pistol op af lommen. Han satte næsten pistolmundingen på Eriks pande og affyrede et skud. Kuglen gik ind i panden midt mellem øjnene og ud i nakken og ramte betonrækværket. Erik døde med det samme. Derefter tog Arvo Eriks tegnebog frem og tog pengene ud af den. Derved tabte han en femkroneseddel.

Arvo ledte efter patronhylsteret, men da der var mørkt på stedet, kunne han ikke finde det.

Arvo tog Eriks trenchcoat og taske og gik tilbage stationen, hvor han låste tingene inde i en bagageboks. Arvo tog dog Eriks flaske med spiritus med sig.

Planlagde den fortsatte flugt

Gennem mordet havde Arvo nu både fået tøj og penge. Det var hans hensigt at flygte videre til Danmark, men han mente, at alle veje ud af Göteborg — også søvejene — var spærrede. Arvo var også klar over, at hans rigtige identitetspapirer lå i Rickys lejlighed, og at der i Rickys fotografiapparat var billeder af ham. Han var dog ganske tilfreds med, at han havde haft held til at flygte fra Borås, og at han havde fået både tøj, penge m.m.

Arvo gik ind på en restaurant i nærheden af Masthuggskajen, og der fordrev han nogle timer med at drikke øl og spise god mad. Han havde bestemt sig til at rejse til Danmark med skib fra Göteborg. Han gik ud fra, at spærringerne ikke ville være så effektive på det tidspunkt.

I løbet af natten til den 16. oktober undersøgte han færgeforbindelserne, og han bestemte sig til at sejle den næste morgen med Stena-Line. Han gik nemlig ud fra, at der ville være mange mennesker i terminalen og også ombord på båden, så han let kunne holde sig gemt. Han skulle dog sove et eller andet sted om natten, og derfor gik han ind på et hotel på Karl Johansgatan. På dette tidspunkt var Arvo temmelig fuld og havde helt glemt, at han sandsynligvis var efterlyst. Han indskrev sig på hotellet med sit rigtige navn og fødselsdata.

Livsfarlig havesyge

Da Arvo havde taget rummet i besiddelse, fik han en uimodståelig lyst til at prøve, om han kunne få fat i endnu flere penge og gerne andre ting, som han kunne bruge. Arvo mente, at man kan bruge næsten alt, hvad man kan få fingre i.

Arvo forlod sit hotelværelse med pistolen ladt og skydeklar i lommen. Han havde altid et skud i kammeret på pistolen, og han havde den altid usikret. Arvo listede omkring på gangene og tog forsigtigt i dørene til værelserne. Til et værelse var døren ulåst, og Arvo gik ind i værelset med pistolen i skudklar stilling. Der lå en mand og sov. Arvo ledte forsigtigt værelset igennem, og han tog stort set, hvad der var af løse ting.

Han tog en blå rejsetaske, en skindjakke, en elektrisk barbermaskine, et frottéhåndklæde, en T-shirt med et temmeligt særpræget bymotiv samt diverse undertøj og sokker. Han tog desuden fra et bord i værelset et elektronisk lighter.

Reddet af søvnen

Det var to mænd fra Skåne, der boede på værelset. De var i Göteborg i anledning af VM i brydning. En af mændene lå altså på værelset, mens den anden var ude og more sig. Uheldigvis havde de kun en nøgle til værelset, og det var derfor, at døren stod åben. Heldigvis for den sovende mand på værelset, havde han drukket i løbet af aftenen og sov derfor meget tungt. Denne gang havde spiritussen livsvigtig betydning for manden, for havde han været helt ændru, så var han sikkert vågnet og var uden tvivl blevet skudt af Arvo, hvis han havde gjort det mindste forsøg på at tage nogle af tingene tilbage. Det havde sandsynligvis været nok, hvis han bare havde sagt noget.

I denne forbindelse kan det nævnes, at Arvo talte svensk med en let accent, og han forstod sproget hundrede procent.

Arvo mente nu, at han havde taget, hvad han havde brug for, men han kunne alligevel ikke lade være med at prøve at tage i nogle flere døre. Alle andre døre var imidlertid låst.

Han gik ind på sit værelse og hvilede i et par timer, men han turde ikke sove, for han skulle forlade hotellet tidligt om morgenen, inden de bestjålne gæster opdagede tyverierne.

Arvo havde drukket det spiritus, han havde haft med sig fra Borås, men han havde stadig Eriks flaske spiritus, og den drak han glad og tilfreds på sit hotelværelse.

Helt følelseskold

Arvo havde ikke de mindste samvittighedskvaler over, at han havde skudt to mænd, for han mente, at han havde handlet rigtigt. Ricky i Borås havde været ufin nok til at minde ham om, at han havde forsøgt at tage Rickys tegnebog, eller i al fald pengene i den, og han syntes, at Ricky havde fået, hvad han fortjente.

Arvo tænkte tilbage på opholdet i Borås, og han kunne huske, at han havde affyret tre skud. Han havde ikke været sikker på, at han havde ramt Ricky i hovedet med det første skud, og derfor havde han affyret to til. Men bagefter blev han klar over, at han kun havde ramt med det første skud, og han havde selv konstateret, at han havde ramt Ricky midt i panden med et skud.

Med hensyn til Erik, så havde denne gjort modstand, da Arvo forsøgte at tage de penge fra ham, som Arvo havde sådan brug for.

Arvo var altså godt tilfreds med begivenhedernes udvikling, og han strøg tilfreds sin pistol. Det irriterede ham en anelse, at manden på hotelværelset ikke var vågnet, så han havde fået anledning til at skyde endnu en mand.

Beholdt næsten alt

Arvo forlod hotellet tidligt om morgenen og gik hen til stationen. Han tog Eriks taske ud af bagageboksen, og derefter gik han over til Brunnsparken, der var helt tom for mennesker. Han tog tingene ud af Eriks taske og lagde dem i den blå taske, han havde stjålet på hotellet. Arvo pressede også trenchcoaten ned i den blå taske. Han undersøgte dog først frakken nærmere og fandt i lommerne en pibe og noget tobak, som han også lagde ned i tasken. Derefter smed han Eriks taske i kanalen tæt ved. Han var bange for, at Erik var blevet fundet, og politiet havde identificeret ham. Han troede også, at politiet havde fået at vide, at Erik havde haft en brun rejsetaske af en gammeldags model, og at politiet kunne tænkes at holde øje med en mand, der gik med en lignende taske.

Flugten lykkedes

Derefter gik Arvo til Stena-Lines terminal, hvor han købte en billet til Danmark — Frederikshavn. Han blandede sig med de andre mennesker, der ventede i terminalen. Arvo lagde mærke til, at der var en del civilklædte personer i terminalen, der »lugtede af« politi, men han holdt sig så meget i baggrunden, at han havde held til at komme ombord på skibet uden kontrol. Da skibet havde lagt fra kaj, gik Arvo ind i baren og drak en del spiritus, og derefter gik han ind i restauranten og spiste mad.

Nu havde Arvo i et døgn været i fuld aktivitet. Så da han havde spist, gik han ind i baren og faldt i søvn. Arvo var en mand, der var vant til at være på flugt, så han sov meget let. Kort før ankomsten til Frederikshaven styrkede han sig med kaffe og spiritus. Derefter stillede han sig i kø ved landgangen. Han sørgede hele tiden for at være omgivet af mennesker.

I Frederikshavn tog Arvo direkte ind på et hotel. Han syntes, at hans flugt var forløbet helt vellykket, og han lagde sig og sov — for første gang i lang tid — tungt og trygt. Han havde dog sin pistol under puden for alle eventualiteters skyld, men denne gang var den sikret. Pistolen havde ikke været sikret siden begyndelsen af oktober, og nu var det den 16. oktober 1977.

Spor og bevis

Den 15. oktober 1977 kort før kl. 20.00 opdagede nogle unge mænd liget af Erik på posthusterrassen. I forbifarten kan det nævnes, at de unge mænd var gået op på terrassen for i ro og mag at drikke en medbragt flaske spiritus. De unge mænd tilkaldte en ambulance med det samme. Ambulanceførerne alarmerede for deres vedkommende politiet, og lige efter kl. 20.00 var der en kriminaltekniker på stedet. Teknikeren fandt temmelig hurtigt mærket efter kuglen i betonrækværket. Teknikeren fandt også det tomme patronhylster, der lå på nogle blade, og han fandt også hurtigt kuglen. Der blev også fundet en femkroneseddel.

Erik blev identificeret i løbet af natten, og den følgende dag blev mordene i Borås og Gøteborg forbundet. I Borås var der ikke blevet fundet nogle tomme patronhylstre, for dem havde Arvo taget med sig, men de tre kugler var blevet fundet. Man havde al mulig grund til at tro, at mordene var blevet begået af den samme person og med det samme våben, og derfor fik man foretaget en hurtig undersøgelse på Statens Kriminaltekniske institut, hvor man sammenlignede kuglerne. Man fik hurtigt den besked, at kuglerne uden tvivl var blevet affyret med det samme våben.

I Borås var der også blevet foretaget en undersøgelse i Rickys lejlighed, og der havde man fundet Arvos lærredstaske med identitetspapirerne. Også Rickys fotografiapparat blev undersøgt, og filmen i apparatet blev hurtigt fremkaldt. Derved fik man nogle aldeles udmærkede billeder af Arvo.

Identificeret — efterlyst

Politiet i Helsingfors blev kontaktet for at fastslå Arvos identitet. Til det formål havde man de fundne identitetspapirer, billederne fra Rickys fotografiapparat og fingeraftryk, der blev fundet såvel i Rickys som Bernts lejlighed. Politiet i Helsingfors kunne omgående meddele Arvos identitet, der med fuldkommen sikkerhed kunne fastslås. Arvos baggrund blev også undersøgt, og derved kom det frem, at han tidligere var blevet dømt for drabsforsøg, mishandling m.m.

Efterforskningsledelsen i Göteborg havde al mulig grund til at mistænke, at Arvo havde forladt Sverige, og det mest naturlige var, at han var taget til Danmark.

På dette tidspunkt vidste man, hvem dobbeltmorderen var, og man var bange for, da han virkede helt desperat, at han ville myrde flere mennesker ved den mindste anledning. Politiet i Danmark blev informeret om, hvad der var sket, og det blev anmodet om at holde skarpt udkig efter manden.

Via aviserne i såvel Sverige som Danmark og Norge — man kunne ikke se bort fra den mulighed, at Arvo på en eller anden måde var taget til Norge — blev befolkningen informeret, og politiet bad om hjælp i deres arbejde.

Den 17. oktober blev det meddelt politiet i Göteborg, at nogle mennesker — med stor sikkerhed — havde set Arvo i Frederikshavn den 16. og 17. oktober. Disse oplysninger medførte, at man kontrollerede hotellerne i Frederikshavn. Det viste sig, at Arvo havde følt sig så tryg i Frederikshavn, at han havde opgivet sit rigtige navn på hotellet. Da hotelkontrollen blev foretaget om eftermiddagen den 17. oktober, havde Arvo dog forladt hotellet, og man kunne ikke finde ham.

Den 17. oktober blev Arvo efterlyst gennem Interpol, og Göteborg tingret udstedte arrestordre på ham.

Videre flugtplaner

Arvo hvilede ud på hotellet i Frederikshavn til den 17. oktober. Om formiddagen den samme dag rekonstruerede han de begivenheder, han havde været med til. Han huskede med tilfredshed alle detaljer, og han talte også de resterende penge. Rejser, mad og drikke havde kostet temmeligt meget, og han havde kun nogle få hundrede kroner tilbage. Arvo troede, at politiet i Sverige var ved at indhente ham, og da han i fuldskab og udmattede tilstand havde skrevet sig ind under sit rigtige navn på hotellet i Frederikshavn, fandt han, at det var mest sikkert at forlade Frederikshavn.

Han forlod altså hotellet og gik til stationen, hvor han løste en enkeltbillet til Ålborg. Han havde til hensigt at planlægge og udføre et røveri i Ålborg, der ville indbringe ham så meget, at han kunne rejse til København og derfra videre til Mallorca, hvor han havde tænkt at bosætte sig.

Arvo ankom til Ålborg den 17. oktober, og han indlogerede sig på et hotel. Han sov på hotellet til ud på aftenen, men senere gik han hen på en restaurant. Han spiste og drak temmelig meget. Efter midnat — nu er det altså den 18. oktober — begyndte Arvo som sædvanlig at spekulere på, hvordan han kunne få fat i nogle penge. I løbet af aftenen havde Arvo mere eller mindre ubevidst konstateret, at der havde været mange besøgende i restauranten, og at der derfor også ville være mange penge i kassen.

Ny forbrydelse — røveri

Ved lukketid, kl. 02.00, da der kun var få gæster tilbage i restauranten, gik Arvo hen til kassedamen. Han tog sin pistol frem, der som sædvanlig havde et skud i løbet og var usikret, satte pistolmundingen mod kassedamens hoved og sagde til hende, at hun skulle give ham pengene i kassen. Kassedamen var med det samme klar over, at hun ville blive skudt, hvis hun ikke gjorde, hvad Arvo befalede. Hun afleverede derfor hele kassen på henved 5.000 kroner. Arvo tog imod pengene og lagde dem i sin jakkelomme. Derefter sagde han til kassedamen, at hun skulle følge med ham som gidsel ud af restauranten.

Bange for hunde

Arvo satte pistolmundingen mod kvindens baghoved, og hun skulle gå foran ham ud af restauranten. Da de kom ud på gaden, blev Arvo distraheret af en hund, der gøede i nærheden — han var rædselsslagen for hunde — og han tog et øjeblik pistolen væk fra kvindens hoved. I dette øjeblik stod de netop på et gadehjørne, og kvinden sørgede lynhurtigt for at løbe rundt om hjørnet og ind i en port. Arvo syntes, det var meningsløst at skyde efter hende, på trods af at han havde lyst til det. Han standsede i stedet en ledig taxa og kørte et stykke med den.

Hurtig politiindsats

Kassedamen havde haft held til at alarmere politiet, så hurtigt hun var kommet fri fra Arvo, og uheldigvis for Arvo var der en politipatrulje lige ved siden af restauranten. Politimændene tog alarmen om røveriet helt alvorligt og kørte hurtigt med sirenerne slået til hen til stedet. Arvo, der kun var nogle gader væk, hørte igen — han kunne huske den samme lyd fra Borås — sirenerne og blev næste grebet af panik. Han løb ind i en port og derfra videre ned i en kælder, hvor han gemte sig.

Nu skete tingene hurtigt i Ålborg. Kassedamen havde på fornemmelser, at Arvo var kørt bort i en taxa, og politiet satte sig straks i forbindelse med taxacentralen og spurgte, om en af deres chauffører for nylig havde kørt med en mand med det og det udseende, iklædt mørke bukser, skindjakke og skindhue.

Den chauffør, der havde kørt med Arvo, hørte opkaldet fra centralen og vendte straks tilbage til restauranten, hvor han fortalte, hvor Arvo havde forladt taxaen.

Kvarteret blev hurtigt omringet, og der blev sendt bud efter nogle politihunde. Hundene fandt Arvos spor, og han kunne helt udramatisk pågribes i kælderen. På grund af sin skræk for hunde turde han ikke prøve på at flygte eller bruge pistolen. Efter anholdelsen blev han visiteret. Han havde pistolen på sig — ladt og usikret. Han var også i besiddelse af de penge, han havde fået ved røveriet.

Nægtede alt

Under det efterfølgende forhør i Ålborg nægtede Arvo — sin vane tro — alt. Han deltog ikke på nogen måde i forhørene men påstod, at politiet havde begået en stor fejltagelse. Der blev arrangeret en konfrontation mellem kassedamen og nogle andre personer, der havde været gæster på restauranten, og alle udpegede sikkert Arvo som den person, der havde begået røveriet.

Under forhøret fortalte Arvo, at han var kommet til Ålborg den samme aften, og at han ikke boede noget sted. Politiet i Ålborg syntes dog, at det var mærkeligt, at Arvo ikke engang havde en barbermaskine med sig, da han ved anholdelsen var nybarberet.

Der blev også foretaget hotelkontrol i Ålborg, og man fandt frem til det hotel, hvor Arvo havde indlogeret sig. Også der havde Arvo opgivet sit rigtige navn. Det kunne for en stor del skyldes beruselse, at han havde indlogeret sig under sit rigtige navn på hotellerne i Göteborg og Frederikshavn, men hvorfor han opgav sit rigtige navn i Ålborg vil formodentlig forblive en gåde. Det er muligt, at han følte sig så sikker nu, at han ikke syntes, at det var nødvendigt at bruge et andet navn.

Værdifulde beviser

Da man fandt Arvos hotelværelse, blev der foretaget en ransagning, og alle ting blev beslaglagt og skrevet op. Denne grundighed fra politiets side viste sig senere at være af overordentlig stor betydning.

Efter at Arvo var blevet pågrebet, blev der sendt besked til politiet i Göteborg og Borås, og ved hjælp af fotografier kunne man med sikkerhed fastslå, at Arvo var identisk med den person, der i Borås havde skudt Ricky. Man havde tidligere konstateret, at det var det samme våben, der var blevet brugt i såvel Borås som Göteborg. Derfor blev Arvo forlangt udleveret til Sverige. Inden han blev udleveret, gjorde politiet i Ålborg dog sin efterforskning med hensyn til det grove røveri færdig. Arvo fandt efterhånden ud af, at han ligeså godt kunne tilstå, at han var identisk med den person, der i Ålborg havde begået røveriet mod restauranten.

Arvo indrømmede dog aldrig, at han havde haft nogen pistol fremme. Der hjalp ingen beviser med hensyn til den detalje, og Arvo var helt uimodtagelig for logisk resonnement. Han indrømmede dog, at alle de ting, der var blevet fundet på hotelværelset, tilhørte ham. I Ålborg gav han dog ingen forklaring på, hvor og hvordan han var kommet i besiddelse af tingene.

Den 16. november 1977 blev Arvo udleveret til Sverige og transporteret til Göteborg.

Skubber det fra sig — vådeskud

Den 17. november begyndte man forhørene af Arvo. Med hensyn til mordet i Borås blev han afhørt af politiet fra Borås. Arvo tilstod aldrig, ikke engang ved de følgende retsmøder, en forbrydelse med hensyn til skuddramaet i Borås. Han fortalte, og fastholdt det hele tiden, at Ricky under Bernts fravær fra lejligheden i Borås havde lånt pistolén og affyret to prøveskud mod en væg i Bernts lejlighed. Arvo havde sagt til Ricky, at det var forbudt at skyde i lejligheden, og han havde taget pistolen fra Ricky og lagt den i sin lomme.

Kort efter — Arvo vidste ikke, om Bernt var i lejligheden — havde Arvo igen taget pistolen frem for at undersøge, om der var et skud i løbet. Uden at tage magasinet ud af pisolen havde Arvo taget ladegreb og samtidig — uheldigvis — haft højre hånds pegefinger på aftrækkeren. Fordi han havde svedt i venstre hånd, var pistolen smuttet, da han tog ladegreb på pistolen og derved var det blevet affyret et vådeskud. Dette skud havde ramt Ricky i hovedet. Arvo ville dog ikke blive i lejligheden, for han gik ud fra, at politiet ikke ville tro på ham, og han mente, at hans bange anelser nu var slået til.

Historier om tyvekosterne

Politiet i Göteborg afhørte Arvo grundigt om hans ejendele, og han gjorde meget detaljeret rede for, hvorfra han havde fået sine ting. Han fortalte bl.a., at han havde købt den blå taske sammen med barbermaskinen af en ukendt mand i Helsingfors, kort før han tog til Sverige.

Her kan det nævnes, at der derefter blev foretaget en teknisk undersøgelse af barbermaskinen. Ved denne undersøgelse fandt man ud af, at der på en fasttapet plastikstrimmel havde stået navnet KAJ med trykte bogstaver.

Gennem den tekniske undersøgelse kunne man fastslå, at barbermaskinen sammen med den blå taske og andre ting var blevet stjålet fra hotellet på Karl Johansgatan. Om den ved samme lejlighed stjålne lighter fortalte Arvo, at den havde han fået af en ukendt mand på jernbanestationen i Helsingfors. Lighteren var af et usædvanligt fabrikat, så man kunne med stor sandsynlighed gå ud fra, at Arvo umuligt kunne have fået den under de omstændigheder, han sagde.

Om frottéhåndklædet og T-shirten, der blev stjålet ved samme lejlighed, fortalte Arvo, at han havde fået det på et socialkontor i Helsingors engang i løbet af foråret 1977.

Om en beigefarvet skjorte med malerpletter på højre ærme fortalte Arvo, at han havde fået den af en ukendt mand i Stockholm, og det samme var tilfældet med en undertrøje med monogrammet G på brystet.

Arvo havde også to flasker Keratin hårvand. En — med finsk tekst — fortalte han, at han havde købt i Åbo engang i løbet af sommeren 1977 og den med svensk tekst og med en gul prismærkat enten i Borås eller Göteborg.

Arvo fortalte, at han havde købt pakken med ti små æsker tændstikker enten i Borås eller Göteborg.

Han sagde, at han havde fundet tobakken af mærket gul Tideman og piben på en restaurant i Frederikshavn.

Arvo indrømmede således, at han havde været i Borås, og der mødt Bernt og Ricky, og at han ved et vådeskud kom til at skyde Ricky. Han indrømmede også, at han efter skudepisoden i Borås var taget med toget til Göteborg. Han sagde, at han ved ankomsten til Göteborg havde haft den blå taske med sig.

Han efterlod tasken i en bagageboks på Göteborg hovedbanegård.

Urokkelig

Arvo nægtede alt kendskab til mordet på Erik i Göteborg. Han fastholdt det også under retsmøderne i både tingretten og Hovretten for Vestre Sverige.

Med hensyn til den omstændighed at Erik beviseligt var blevet skudt med det samme våben, der var blevet brugt i Borås, fortalte Arvo, at han efter ankomsten til Göteborg havde flakket om nogle timer i byens centrum og var derved kommet til at sidde på en bænk i Brunnsparken, der ligger nogle hundrede meter fra stationen.

Arvo havde tænkt sig at smide pistolen fra sig, men han syntes, at det var synd, for han mente, at han ved at sælge den kunne få nogle hundrede kroner.

Historien om de »ukendte mænd«

Mens han sad på bænken i Brunnsparken, kom der for ham to helt ukendte mænd hen og satte sig ved siden af ham på bænken. Han kom i snak med mændene og fortalte, at han havde en pistol, han ville sælge. Den ældste af mændene viste interesse på den måde, at han ikke selv ville købe pistolen, men at han kendte en, der sandsynligvis gerne ville købe en pistol.

Manden ville låne pistolen for at vise den til sin kammerat. Den yngste af mændene skulle blive hos Arvo som en slags sikkerhed for, at den anden ville komme tilbage med pistolen. Arvo, der var træt, faldt imidlertid i søvn, og han vågnede noget tid senere ved at manden, der havde lånt pistolen, kom tilbage og sagde, at han kun kunne tilbyde 50 kroner for den. Arvo gik ikke med til den forretning og beholdt pistolen. Derefter gik de to mænd.

Lidt senere lagde Arvo mærke til, at en eller anden — han kunne ikke sige hvem eller hvilke — havde lagt eller glemt den hos ham senere fundne trenchcoat. Arvo tog frakken og undersøgte den først og fremmest for penge og spiritus. Der lå dog kun pibe og tobak i lommerne, hvilket Arvo smed væk. Han beholdt dog frakken, for han mente, at han kunne bruge den.

Med hensyn til pistolen kan det yderlig nævnes, at da Arvo lånte den til den pågældende mand, så var den ladt med nogle patroner i magasinet. Da Arvo fik pistolen tilbage, kontrollerede han ikke, om der stadig var det samme antal patroner. Arvo kunne heller ikke senere sige noget om der manglede nogle patroner, da han fik pistolen tilbage. Arvo mente, og det fastholdt han hele tiden, at den for ham ukendte mand, der havde lånt pistolen, måtte have skudt Erik og derefter afleveret pistolen tilbage til Arvo.

Arvos historier stillet overfor fakta

På grund af Arvos oplysninger og hans totale benægtelse af, at han havde skudt Erik, blev der foretaget en ransagning af det værelse, hvor Erik havde boet hos sin arbejdsgiver i nærheden af Varberg. Der blev også foretaget undersøgelser i de nærmeste forretninger.

I Eriks værelse fandt man en pakke med ti små æsker tændstikker. Prismærket sad stadig på ligesom det gjorde på den pakke, der blev fundet blandt Arvos ejendele i Ålborg. Prismærkerne på de to pakker var helt ens, for der var en hel del kendetegn på dem. I en forretning i nærheden af Eriks bopæl havde politiet held til at finde den stempelmaskine med hvilken, prismærkerne var blevet sat fast. Ved en teknisk undersøgelse viste det sig med fingeraftrykssikkerhed, at prismærkerne var identiske på den pakke tændstikker, der blev fundet blandt Arvos ejendele i Ålborg, og den, der blev fundet på Eriks bopæl, og de stemte samtidig overens med de prøver, der blev påsat af stempelmaskinen i den omtalte forretning.

Blandt Eriks ejendele fandt man også foret til en trenchcoat. Det var forsynet med tryklåse. Der hvor den nederste knap sad, var der også den anden halvdel af tryklåsen, d.v.s. den del af tryklåsen der egentlig skulle have siddet i den frakke, som foret var beregnet til. På den trenchcoat, som Arvo havde, var der hele rækken af tryklåse — præcist svarende til forets tryklåse — samme system, samme materiale, samme farve og samme isyningsmåde — men den nederste tryklås manglede. Det var dermed praktisk taget bevist, at Arvos trenchcoat og Eriks for hørte sammen.

Arvo fortalte under forhørene, at den pibe, som han havde fundet i trenchcoaten, havde han smidt væk, men han var alligevel i besiddelse af en pibe af et bestemt fabrikat og udseende. Eriks arbejdsgiver genkendte med sikkerhed piben, som Arvo havde, som den pibe arbejdsgiveren tidligere havde foræret Erik. Arbejdsgiveren vidste også, at Erik plejede at ryge gul Tideman.

Blandt Arvo ejendele havde man også fundet en flaske Keratin hårvand med svensk tekst og prismærke. Arvo fortalte, at han havde købt hårvandet enten i Borås eller i Göteborg. Ved en kontrol i en forretning i nærheden af Eriks bopæl viste det sig, at der i forretningen var flere af sådanne flasker med samme pris og samme prismærker som på den flaske, Arvo havde. Ved en kontrol af stempelapparatet kunde man fastslå, at den flaske hårvand, Arvo havde, var købt i den omtalte forretning. Eriks arbejdsgiver vidste også, at Erik brugte netop dette mærke i hårvand, og at han plejede at købe det i den omtalte forretning.

Den person, der var blevet bestjålet på hotellet på Karl Johansgatan, genkendte med sikkerhed frottéhåndklædet og T-shirten.

Arvo var også i besiddelse af en beigefarvet skjorte med farvepletter på det ene ærme. Han fortalte, at han havde fået skjorten af en ukendt person i Stockholm, men skjorten blev genkendt af en kvinde på Eriks arbejdsplads. Denne kvinde vaskede for Erik. Hun genkendte nemlig både skjorten og farvepletterne.

Arvo fortalte, at han havde fået en undertrøje med monogrammet G af en ukendt person i Stockholm, men den undertrøje genkendte den overnævnte kvinde med stor sikkerhed. Erik havde nemlig fået den af hende, den havde tidligere tilhørt hendes afdøde bror, og kvinden havde selv syet monogrammet.

Arvo var derudover i besiddelse af nogle ting, som han egentlig ikke havde brug for, men som han på grund af en slags nærighed havde beholdt. Næsten alle disse ting kunne identificeres, og domstolen kunne fastslå, at Arvo løj om praktisk taget alle sine ting. Pistolen kunne dog ikke spores.

Tekniske beviser

Arvo blev afhørt i temmelig mange timer. Han optrådte hele tiden meget roligt, velafbalanceret og høfligt.

Arvo fastholdt konsekvent, at det skud, der var blevet affyret i Borås, og som havde ramt Ricky i hovedet, var et vådeskud. Dette på trods af at den tekniske undersøgelse af pistolen klart viste, at selv om man holdt aftrækkeren trykket ind når der blev foretaget ladegreb blev der ikke affyret noget skud, for slagfjederen blev aldrig spændt. For at kunne affyre et skud var det først nødvendigt at foretage ladegreb for at få en patron frem og spænde slagfjederen. Derefter, altså efter at ladegrebet var afsluttet, skulle aftrækkeren føres tilbage. Desuden var affyringsmekanismen, som tidligere nævnt, behæftet med fejl, så aftrækkeren måtte føres noget til venstre for, at der kunne blive affyret et skud.

Vådeskud udelukket

Den retsmedicinske obduktion af Ricky fastslår, at hjernen var blevet ramt direkte af det dræbende skud. Skuddet havde medført, at Ricky i samme øjeblik, som han blev ramt, havde været helt ude af stand til så meget som at røre en finger. Selv om Ricky havde kunne tænke tanken, at han ville røre en finger, så havde hjernen ikke været i stand til at formidle tanken til fingeren. Bernt så, at Rickys hoved, i samme øjeblik som skuddet lød, var faldet ned mod brystet, og derefter kunne Ricky ikke røre sig.

Under forhørene benægtede Arvo kategorisk, at han overhovedet skulle have rørt ved Ricky efter skuddet. Det blev meget grundigt forklaret Arvo, hvorfor et vådeskud var udelukket, og at han måtte have væltet liget fra lænestolen og ned på gulvet og endda også vendt det. På trods af at Arvo virkede normalt begavet, og i andre forbindelser, end når det drejede sig om hans forbrydelser, kunne føre et logisk ræsonnement, så var det umuligt at få ham til at ændre sine første oplysninger.

Umedgørlig

Med hensyn til mordet i Göteborg fastholdt Arvo under alle forhørene, at han på et tidspunkt om aftenen den 15. oktober havde lånt sin pistol ud til en ukendt mand. Arvo mente, at Erik i løbet af den tid, hvor Arvo ikke havde pistolen, var blevet myrdet.

Næsten alle de ting, Arvo havde, kunne føres tilbage. En del af tingene var beviseligt kommet fra Erik, og andet stammede fra tyveriet på hotellet på Karl Johansgatan. Også med hensyn til disse omstændigheder var Arvo helt uimodtagelig for logisk ræsonnement, og han fastholdt sine oplysninger om, hvordan han havde fået tingene.

Iskold

På et tidspunkt under forhørene viste man Arvo et nærbillede af Eriks ansigt. Billedet var taget efter, at liget af Erik var fundet. På billedet kunne man tydelig se det hul, som var forårsaget af kuglen samt det krudtsværtede område omkring dette hul. Det krudtsværtede område angav, at skuddet var blevet affyret nogle centimeter fra ansigtet. I forbindelse med at Arvo fik forevist det omtalte billed, blev han spurgt, om han tidligere havde set Erik. Da Arvo skulle se på billedet, tog han meget omstændeligt sine briller på. Han så — forhørslederne konstaterede, at han ikke blundede — længe på billedet. Derefter skød han brillerne op i panden, så på forhørslederne og sagde: »Hvad er det for noget sort noget omkring hullet?« Der blev svaret, at det var krudtslam. Til det svarede Arvo i et helt normal tonefald og totalt uden tegn på ophidselse: »Det kunne jeg forestille mig.«

De eneste ord, Arvo sagde under forhørene, der kunne tyde på nogen som helst form for medfølelse, var, da han spurgte, om de to afdøde mænd havde nogle nære pårørende, og i så fald hvordan disse havde taget deres bratte død. Arvo viste overhovedet ingen tegn på anger eller nogle følelser i det hele taget. Han virkede helt fri for samvittighedsnag og menneskelige følelser.

På et tidspunkt, efter et flere timers hårdt forhør, sagde Arvo med hensyn til mordet i Göteborg, at hvis han havde begået det, så kunne han i al fald ikke huske det, og så måtte han være blevet ramt af et »black out«. Hvis denne udtalelse kan opfattes som en form for tilståelse, så var det den eneste tilståelse, Arvo kom med.

Intet psykisk tilfælde men …

Arvo gennemgik en stor mentalundersøgelse, der blev foretaget af en kendt finsk psykiatriker. Han fandt, at Arvo var ved sine sansers fulde brug, og at han ikke havde brug for psykiatrisk hjælp ifølge svensk lov.

… uimodtagelig for alle argumenter

Arvo fastholdt under den fjorten dage lange retssag i Göteborg tingret de oplysninger, han havde givet under forhørene. På trods af at vidner blev afhørt, kriminalteknikere afhørt, forhørslederne afhørt, og at det med sikkerhed kunne fastslås, at Arvo, om praktisk taget alle sine ting, havde givet løgnagtige forklaringer, samt at et vådeskud var helt udelukket, så ændrede Arvo ikke på sine oplysninger.

Retsmedicineren — lægen der havde udført obduktionen af de to lig — blev også afhørt. Han fastholdt, at det ville have været umuligt for Ricky at bevæge sig efter det dræbende skud. Arvo nægtede dog konsekvent at ændre på nogle af sine forklaringer, på trods af at han under retssagen var blevet gjort opmærksom på, og man var klar over, at han beviseligt løj.

Forsvaret havde indkaldt en hjernekirurg som vidne. Under retssagen forekom der en yderst interessant diskussion mellem lægerne, om Rickye havde kunne bevæge sig efter det dræbende skud. Det kunne dog fastslås, at retsmedicinerens oplysninger om det umulige i, at Ricky skulle kunne have bevæget sig efter det dræbende skud, var helt rigtige.

Livsvarig fængsel

Tingretten idømte Arvo livsvarigt fængsel. En efter svenske forhold enestående straf.

Sin vane tro appellerede Arvo tingrettens dom til hovretten. Hele proceduren med retsforhør af Arvo, vidnerne og andre blev gentaget i hovretten, der dog enstemmigt fastslog tingrettens dom.

Arvo så dog ingen grund til at give op, og han havde heller ikke noget at tabe, så han begærede, at sagen blev taget op af Højesteret. Højesteret svarede dog kort tid efter, at man ikke ville tage sagen op. Den efter svenske forhold så enestående dom stod ved magt.

Arvo blev således dømt for mordet i Borås, for rovmordet i Göteborg og for groft røveri i Ålborg. Straffen: livsvarigt fængsel. Alle domstolsinstanser var helt enige i rubriceringen af forbrydelserne og strafudmålingen, og dette på trods af at der egentlig ikke var nogle konkrete beviser hverken på mordet i Borås eller rovmordet i Göteborg. Hele sagen blev bygget op på indicier, men det sammenlagte indiciemateriale var af en sådan vægt, at anklagerens krav på alle punkter vakte gehør i alle domstolsinstanser.

Begærligheden narrer klogskaben

På et tidspunkt under forundersøgelsen sagde en af forhørslederne til Arvo, at det var hans begærlighed — på det tidspunkt var alle hans ting blevet gennemgået, og han fik stillet spørgsmål om, hvorfor han gemte på helt unødvendige ting — der fældede ham.

Arvo havde meget svært ved at »sluge« denne udtalelse, og han vendte tilbage til denne udtalelse igen. Arvo ville ganske enkelt ikke kendes ved sin begærlighed, der kom til udtryk på den måde, at han beholdt stort set alt, hvad han kom forbi på sin vej.

Den gamle ordsprog, der også bliver brugt i Finland, at »begærligheden narrer klogskaben« blev sagt under et af de sidste forhør af Arvo, som så spekulativt på forhørslederne. Arvo kom dog ikke med nogen kommentarer til ordsproget. På det tidspunkt havde han for længst indset, at hans begærlighed ville fælde ham.

Postbedrageri i dataalderen

For personalet ved den specielle postsektion under bedrageriafdelingen ved kriminalpolitiet i Stockholm havde mandag den 13. september 1976 været relativ rolig. Dermed ikke være sagt at personalet havde siddet med armene over kors, for postsektionen har den største arbejdsbyrde af alle afdelingerne. Ved 16-tiden ringede telefonen hos en af kriminalinspektørerne, og da han svarede, kom han i forbindelse med en jurist ved postbanken. Denne fortalte, at han havde mistanke om, at der foregik bedragerier mod postvæsenet ved, at der var nogle, der hævede på bankbogsløse postsparekonti. Så hverdagsagtigt og udramatisk men alligevel historisk var begyndelsen til denne sag — historisk fordi det var den første egentlige »dataforbrydelse«, der blev behandlet af bedrageriafdelingen.

Bankbogsløse sparekonti

Ifølge Postbanken er en bankbogsløs postsparekonto en virksomhed, der går ud på at stimulere opsparingen. Pengene bliver som regel indsat ved afdrag fra lønkonti. Der er omkring en halv million af sådanne konti. På 10.000 — 20.000 af disse konti foretager kontoindehaveren selv indskuddene. Udbetalingsblanketten er et hulkort, som Postbanken sender til kunden, når kontoen er blevet registreret. Hulkortet oplyser i almindelig tekst om kontonummeret samt indehaverens navn. Kontonummeret er også angivet i form af stansede huller, der aflæses maskinelt.

Når kontoindehaveren vil hæve penge, skriver han det beløb, han vil hæve, samt sin adresse på hulkortet og sender blanketten i en kuvert til Postbanken. Der kontrollerer man beløbet på kontoen, og derefter hulstanses blanketten, så oplysningerne om udbetalingen og sidste gyldighedsdag kan aflæses maskinelt. Blanketten forsynes med et såkaldt beskyttelsesstempel, der består af bogstaverne PKB, en 5-takket stjerne samt beløbet, der bliver præget ind i blankettens øverste højre del. Prægningen er rød. Blanketten forsynes også med et kontrolstempel samt et stempel PK BANKEN-Gruppeopsparing. Disse to stempler er også forsynet med datoangivelse.

Når blanketten er blevet behandlet på denne måde, bliver den sendt i en kuvert til kontoindehaveren, der så kan hente sine penge på posthuset mod kvittering og almindelig legitimation.

Grunden til juristens mistanke om, at der foregik noget forkert, var, at der i løbet af dagen var kommet flere samtaler angående de samme konti til den afdeling i Postbanken, hvortil postkasserer kan ringe og kontrollere udbetalinger på bankbogsløse postsparekonti. Da man kontrollerede disse konti, viste det sig, at det drejede sig om konti, der stod i navnene Martin Nyström og Arne Gustavsson. Begge kontoindehavere havde opgivet den samme adresse i Bromma.

Der var også blevet åbnet to andre konti i navnene Göran Svensson og Kent Nilsson, og disse havde den samme adresse i Hägersten. Bromma og Hägersten er kvarterer i Stockholm. En kontrol af adressen i Hägersten viste, at der var en lejlighed med navnene Svensson og Nilsson på døren.

Mistænkt pågrebet

Da personalet ved postsektionen mødte på arbejde den 14. september 1976, fik de at vide, at man havde pågrebet en mand, der var mistænkt for postbedragerier ved at hæve fra bankbogsløse postsparekonti ved hjælp af falske blanketter. Vi kalder ham Gustav. Han var en velkendt bedrager, der tidligere havde beskæftiget sig med bank- og postbedragerier i stor målestok.

Postkassererens intuition

Inden posthuset i Enskede 3 skulle lukke mandag aften den 13. september, var der kommet en mand ind. Han gik hen til den kasse, hvor postkassereren Helen Hardeling sad. Manden afleverede en udbetalingsblanket lydende på 2.500 kroner på en bankbogsløs postsparekonto, der stod i navnet Martin Nyström. Uden opfordring afleverede han også en sort tegnebog, hvori der lå et falskt ID-kort. Kassereren fik indtrykket af, at der var noget galt med udbetalingsblanketten og sagde til kunden, at hun ville gøre en kontrolopringning til Postbanken. Hun tog blanketten og tegnebogen med ID-kortet med og lagde det uden for kundens rækkevidde.

Der gik nogle minutter, inden hun kom i forbindelse med Postbanken, hvor hun fik den besked ikke at udbetale penge men tilkalde politiet. Hun trykkede på alarmklokken, der udløser en lydløs alarm. Hun sagde til kunden, at det varede lidt med kontrollen, og han ventede helt roligt ved skranken. Nogle minutter senere begyndte han dog at blive nervøs og sagde, at han ville gå ud og hente noget i sin bil. Han gik ud af posthuset og hen til en bil, der var parkeret udenfor. Der sad en anden mand på førersædet i bilen — der var en Golf. En anden kunde, der var inde på posthuset samtidig med bedrageren, fulgte efter og noterede bilens nummerplade, Manden, der havde været inde på posthuset, tog plads i bilen, der derefter startede og kørte væk fra stedet.

En spændende biljagt

Da kassereren trykkede på alarmklokken udløste det stor aktivitet hos politiet på Kungsholmen i Stockholm. Over radioen blev politivognene, der befandt sig i nærheden af posthuset, opfordret til at køre derhen. En enlig civilklædt politimand var ude på en opgave i nærheden. Han kørte i en politibil, der ser ud som en privatvogn men som er udstyret med politiradio. Politimanden hørte beskeden til politivognene men mente, at dette ikke gjaldt ham, for han var jo alene. Han var dog klar over, at han var den, der var nærmest posthuset og kørte i retning af dette. Da han nåede frem til posthuset, fik han Golfens nummer, et kortfattet resumé af det passerede og bedst af alt, kunden der havde noteret bilnummeret, kunne også udpege bilen, der stadig var inden for synsvidde.

Politimanden kørte i samme retning som Golfen, mens han over radioen informerede radiocentralen om Golfens nummerplade og kørselsretning. Han tog det bevidst meget roligt, så føreren af Golfen ikke skulle mærke, at han blev skygget. De kørte ad forskellige gader i Enskede, indtil Golfen standsede, og de to mænd i bilen sad og snakkede. Man kunne forestille sig, at de trak et lettelsens suk over at være sluppet væk fra politiet.

Ca. 30 sekunder senere kørte Golfen videre, og politimanden fulgte selvfølgelig efter og kunne også nu give oplysninger om, hvilke gader man kørte af. Pludselig satte Golfen dog farten op. Politimanden var klar over, at føreren havde lagt mærke til hans bil, og at han var forfulgt. Masken blev bogstavelig talt kastet, og jagten begyndte.

Golfen kørte stadig mere og mere hurtigt, og føreren forsøgte at slippe bort fra forfølgeren men kunne ikke. Nutidens politimænd får tidligt god øvelse i at køre bil. Mændene i Golfen blev sandsynligvis enige om at prøve at forvirre politimanden, for bilen standsede pludselig, og passageren sprang ud og løb ind i et skovområde. Manden, der sprang ud af bilen, var kun iklædt skjorte og bukser og havde ikke noget i hænderne.

Politimanden ræsonerede hurtigt, at eventuelt bevismateriale ville ligge i bilen, så han fortsatte med at forfølge denne. De to biler var ikke alene på vejene, og det var flere gange lige før, der skete ulykker, fordi Golfen var lige ved at køre ind i andre biler.

Til sidst blev føreren af Golfen klar over, at han ikke kunne slippe af med forfølgeren, og da han så fik øje på en lille grusvej, der så at sige forsvandt bag en af elværkets transformatorstationer, drejede han ind på denne og forsvandt bag huset. Politimanden, der var lokalkendt, vidste, at den lille grusvej mundede ud ved den næste tværvej, så der kørte han hen og standsede sin bil midt for grusvejens udmunding. Samtidig så han, at Golfens fører var ved at stige ud.

Politimanden sprang ud af sin bil, tog stopskiltet med ordet »Politi« og løb hen mod Golfen, samtidig med at han trak sin tjenestepistol. Han holdt stopskiltet frem foran sig og råbte: »Stands, det er politiet«. Det kunne føreren af Golfen ikke lide at høre, så han sprang ind i sin bil igen og startede motoren. Da politimanden var et par meter foran bilen, startede føreren brat og kørte lige mod ham. Føreren mente åbenbart, at her var der en mulighed for at slippe væk, men politimanden nåede dog at kaste sig til siden og undgik at blive påkørt. Golfen kom forbi politibilen og kørte hurtigt væk fra stedet. Politimanden løb hen til sin bil, startede, kørte efter og havde også held til at holde kontakt med Golfen, der kørte ind på en gangsti, hvor den var ved at påkøre et spadserende par. På gangstien kørte bilen så under en viadukt, men da den nåede frem til den næste gade, fik en radiovogn kontakt med den. Der kom flere radiovogne til, så Golfen blev til sidst standset ved Skarpnäcks lufthavn.

Den civile politimand var selvfølgelig oprørt over, at føreren af Golfen havde forsøgt at køre ham over. Da han nåede frem til det sted, hvor Golfen var blevet standset og føreren pågrebet, kunne han ikke lade være med at gå hen og sige til føreren.

— Nå, så du prøvede at køre mig ihjel, din satan.

— Ja, jeg har jo ikke noget våben eller lignende, svarede føreren.

Det var Gustav, der havde kørt bilen, og da man undersøgte den, blev man klar over, hvorfor han havde så travlt med at komme bort.

En værdifuld bil

Da Gustav blev pågrebet, havde han en brun kuvert i en lomme. Denne kuvert indeholdt 67.500 kroner i 1.000 og 100 krone sedler.

I bilens handskerum fandt man 142 falske udbetalingsblanketter til en bankbogsløs postsparekonto, kontoindehaveren var Martin Nyström. Hver blanket lød på 2.500 kroner ialt altså 355.000 kroner. Man fandt yderligere 143 falske blanketter i bilen. Det var den samme kontoindehavere, og de lød på 5.000 kroner hver, ialt 715.000 kroner. Endelig fandt man 113 blanketter lydende på navnet Göran Svensson. Disse blanketter lød også på beløbet 5.000 kroner, ialt 565.000 kroner.

Summen af de fundne udbetalingsblanketter løb altså op på 1.635.000 kroner.

En nærmere undersøgelse af blanketterne viste dog, at to af dem, en på navnet Martin Nyström og en på Göran Svensson, på beløbene 5.000 kroner rent faktisk var ægte. Det varede dog flere dage, inden man kunne konstatere dette, for så godt lavet var de falske udbetalingsblanketter.

Bilen blev kørt til kriminalpolitiets hovedkvarter, hvor den blev minutiøst undersøgt. Derved fandt man et falsk ID-kort lydende på navnet Göran Svensson. Der blev også fundet andre ting, bl.a. en adressebog der fik betydning i det fortsatte opklaringsarbejde.

Den eftersøgte

Hvem var så manden, der havde været inde på posthuset? Hans billede sad jo i de to falske ID-kort. Kendte politiet ham mon fra tidligere? Kriminalpolitiets dygtige folk fik forevist billedet af manden, men ingen kunne komme med nogen ledetråd. Det ville jo være ærgerligt, hvis manden i ro og mag kunne sidde derhjemme og tælle tusindekronesedler eller måske rejse på rekreation i det sydlige udland. Han skulle identificeres, men hvordan?

Hvem kunne være ejer af en adressebog indbundet i et sort plastikomslag? Bogen blev nærlæst og gav oplysninger om aktuelle adresser på kriminelle personer men ikke om ejeren. Så manglede man kun at kontrollere bogens omslag, der var stukket ind i plastikbindet. Der stod svaret. Ejeren havde udvendigt på bogens omslag skrevet følgende. »Denne bog tilhører Johan Grushög, Backvägen 99, god findeløn gives«. En kontrol i registeret viste, at Johan havde været med tidligere. Han var fotograferet, og dette billede passede godt med billederne i de falske ID-kort.

I en straffesag skal der kobles en anklager på til at lede forundersøgelsen, sådan som opklaringsarbejdet kaldes i loven. I Stockholm er der selvfølgelig mange anklagere. Sagerne bliver uddelt til forskellige anklagere. I en stor sag som denne er efterforskningsfolkene altid interesseret i at få en interesseret og dygtig anklager. Man kan sige, at man fik højeste gevinst denne gang. Mildt sagt.

Der blev udstedt arrestordre på Johan, og eftersøgningen af ham blev intensive og omfattende. Kendte opholdssteder i Sverige og Norge blev kontrolleret. Han var dog blevet i Stockholm, og det viste sig senere, at han ikke havde så mange penge, da han havde vanskeligt ved at få pengene for sin medvirken i bedragerierne. Han, der stod bag det hele, havde taget sig af pengene, bortset fra dem Gustav havde i sin lomme, var gået under jorden.

Johan var på et tidspunkt tæt ved at blive taget. Han var på besøg hos en bekendt i Stockholm sydlige forstad. Han kørte i en bil, der viste sig også at være blevet brugt ved bedragerierne, og som var lejet i falskt navn, ligesom den Golf Gustav havde kørt i. Johan havde lastet bilen med en masse personlige ejendele og havde helt tydeligt til hensigt at forlade Stockholm. En politipatrulje kom til det sted, han besøgte, netop som han skulle til at forlade det. Johan havde held til at holde sig uden for politiets rækkevidde på en kort strækning, men så punkterede bilen, og han blev nødt til at forlade den og løbe. Han slap væk men havde nu »kun det han gik og stod i«.

Han havde held til at holde sig gemt endnu et par dage, men lørdag den 25. september var det slut med friheden. Nogle politimænd var på besøg hos en pige i Johans bekendtskabskreds, og mens de var der, ringede det på døren. En af politimændene åbnede døren, og ind kom Johan, der blev budt velkommen af politimændene. Han kunne ikke forstå, hvorfor han blev pågrebet og ført til kriminalpolitiet, da han overhovedet ikke havde noget udestående med politiet. Han var beskæftiget i forretningsverdenen.

Blev skoløs

Efterforskningen havde selvfølgelig ikke ligget stille, bare fordi Johan ikke var til stede. Tværtimod!

I den bil, som Gustav havde kørt i, fandt man bl.a. en kvittering fra en skoforretning dateret den 13. september 1976, og i forretningen kunne man ud fra kvitteringen sige, at der var tale om et par brune herresko af en bestemt fabrikat og i størrelse 43.

Johan nægtede selvfølgelig at snakke med politiet, inden han havde talt med sin advokat. Han kendte godt de rettigheder, man har, når man er mistænkt for en forbrydelse. Da en politimand kom for at tale med Johan om mandagen, efter at han var blevet anholdt, havde han allerede besøg af sin advokat.

Politimanden kiggede på Johans fødder og fik øje på et par sko, som han identificerede på beskrivelsen fra skoforretningen. Til Johans og hans forsvarers store forbløffelse fik Johan besked på at tage skoene af, og han spurgte selvfølgelig, hvorfor det? Politimanden svarede »dem beslaglægger jeg, da de har betydning for det fortsatte opklaringsarbejde«. Forsvareren spurgte, om Johan så skulle gå barfodet men fik det svar, at fængselsvæsenet ville sikkert låne ham et par sko.

Den uskyldige Gustav

Gustav var som sagt kendt fra tidligere af den kriminalinspektør, der blev udpeget til at stå for forhørene af ham. Gustav er kendt som en meget rolig og behersket mand, som ikke har noget imodat snakke med politiet, når der bare ikke er tale om kriminelle handlinger, for sådan noget indrømmer han aldrig. Kriminalinspektøren var dog optimistisk denne gang, for det var ikke hver dag, at man var i besiddelse af så omfattende bevismateriale, som man denne gang havde mod Gustav. Under alle omstændigheder burde man kunne regne med en vis eftergivenhed fra Gustavs side. Han kunne jo ikke nægte, at han havde kørt bilen men kunne ikke se noget kriminelt i det, da han jo havde kørekort.

Han fortalte, at han havde taget fri fra arbejdet og var kørt ud til en af Stockholms sydlige forstæder, hvor han var opvokset. Han var gået omkring i ro og mag, indtil han pludselig fik øje på en mand, som han kendte af udseende. Der var også nogle biler med i billedet. Han blev spurgt, om han ville påtage sig at køre en af bilerne — Golfen — og samtidig køre en af mændene til Gubbängens undergrundsstation. Han blev tilbudt betaling for ulejligheden.

Gustav havde brug for penge, så han accepterede tilbudet. Som passager fik han en mand, han havde set nogle år tidligere. Han kendte ikke navnet på passageren. Under køreturen lagde han mærke til, at det virkede som om en anden bil hele tiden kørte samme vej, som han selv gjorde. Han kontrollerede dette ved at køre rundt om nogle karréer, og den anden bil fulgte troligt efter. Passageren blev bange og fortalte, at han var bange for at blive bestjålet, da han havde en stor sum penge på sig. Han gav en kuvert med penge til Gustav og fortalte ham, hvad han skulle gøre med bilen. De blev enige om, at Gustav skulle standse så passageren kunne hoppe ud i håb om at forvirre forfølgeren, så denne ville holde op med at køre efter bilen men i stedet få fat på manden, der løb ind i et skovområde.

Gustav så til sin forfærdelse, at bilen fortsatte med at køre efter ham, og han gjorde alt for at ryste sin skygge af. Han fik øje på en lille grusvej, der forsvandt bag en transformatorstation og kørte ind bag bygningen i det håb, at forfølgeren ikke ville se ham.

Han havde ikke nået at stige ud af bilen, før han så en mand komme løbende mod ham med en pistol i hånden. Gustav fortalte virkelig malende, hvordan den formodede »røver« havde bøjet sin venstre arm, så han kunne bruge den som støtte for pistolen, som var rettet mod Gustav. Han havde jo kun en udvej, og det var at køre videre. Han havde ikke til hensigt at skade den formodede »røver«.

Allerede nu kan det nævnes, at da sagen kom op i Svea Hovret seks måneder senere, blev politimandens version bedømt som den mest troværdige. Gustav blev bl.a. dømt for forsøg på grov mishandling.

Under forhør ene bedyrede Gustav, at han ikke kendte noget til alle de forfalskede papirer, der lå i bilen. Han var virkelig holdt op med al form for kriminel virksomhed, var blevet uddannet til dataoperatør og ansat hos AB Data.

Lejlighederne bliver kontrolleret

Nu drejede det sig om at få indsamlet bevismateriale. Anklageren gav med det samme besked på, at der skulle foretages ransagninger i Gustav og Johans lejligheder. Johan havde sandsynligvis været hjemme og rydde op i sin lejlighed mandag aften den 13. september. Hjemme hos Gustav fandt man to skrivemaskiner, der blev beslaglagt. Skriften på de falske blanketter var skrevet på maskine, så det motiverede en undersøgelse af disse maskiner.

Lejlighederne i Bromma og Hägersten blev ransaget uden resultat.

I lejligheden i Bromma fandt man et fotografi af en nøgen mand, der holdt et vinglas. Billedet blev vist til en kvinde, der tilfældigt var blevet koblet ind på forundersøgelsen. Hun udbrød spontant: — Men det er jo Johansson!

Hun understregede dog med det samme, at det var hans ansigt, hun havde genkendt. Det var lejlighedens indehaver. Han boede der ikke men havde den til et andet formål. Johansson virkede meget ilde berørt, da han skulle forklare, hvordan det kunne gå til, at bedragere havde adgang til hans lejlighed og bruge den som postadresse.

Man havde kontrakt på lejligheden i Hägersten. Værten havde annonceret efter lejere i dagspressen. En mand, der fortalte, at han var fotograf og lige kommet hjem fra England, kontaktede værten. Han tilbød at betale en højere leje, end værten havde tænkt sig og fik selvfølgelig lov til at leje lejligheden. Lejeren havde legimiteret sig med pas lydende på navnet Göran Svensson. Falskt selvfølgelig. Den rigtige Göran Svensson afsonede på det tidspunkt en fængselsstraf og havde selvfølgelig anmeldt, at han havde mistet sit pas.

Bankkontiene

Det var givetvis et led i det forberedende arbejde at skaffe lejligheder. Gustav havde dog på et endnu tidligere tidspunkt oprettet en sparekonto i sit eget navn. Han indsatte 10.300 kroner. Den 17. august 1976 blev der åbnet en konto i navnet Martin Nyström, personnummer 381204-7896, og den 19. august en konto i navnet Göran Svensson, personnummer 380817-6493. Samme dag blev der oprettet en konto i navnet Arne Gustavsson med personnummer 390416-5671 og endelig den 22. august en konto i navnet Kent Nilsson med personnummeret 390120-0685. Nyström og Gustavssons vedkommende blev adressen i Bromma opgivet og for de andre to adressen i Hägersten.

Gustav hævede 25.000 kroner ved at sende udbetalingsblanketter til Postbanken. Han brugte ikke de blanketter, han havde fået, da han åbnede kontoen men fik nogle andre blanketter på et posthus. Kontoindehavere kunne hente blanketter, hvis de ikke havde flere, eller hvis de ikke havde nået at få nogle nye fra Postbanken.

Studiemateriale

Da blanketterne var blevet behandlet hos Postbanken, blev de sendt tilbage til Gustav, som jo så havde lejlighed til at se, hvordan en ægte blanket skulle se ud. Samme dag som Gustav hævede sine 10.000 kroner, blev der indsat 5.000 kroner på tre af de andre konti og 7.500 på den fjerde.

Den 8. og 9. september blev der sendt udbetalingsblanketter fra kontiene lydende på navnene Martin Nyström, Kent Nilsson og Göran Svensson ind til Postbanken. Der skulle hæves 5.000 kroner på hver konto. Blanketterne blev behandlet som normalt og sendt med post til de respektive kontoindehavere. På det tidspunkt var forlægget parat. Der kom endnu to udbetalingsblanketter ind til Postbanken, men de blev ikke behandlede inden bedragerierne var en kendsgerning.

Blanketterne kom sandsynligvis til de respektive adresser lørdag den 11. september med posten. Bedragerne må have haft nogle hektiske døgn for at nå at lave henved 700 falske blanketter, så de var færdige til brug mandag morgen. De falske ID-kort til de respektive konti må have været færdige tidligere.

Opklaringsarbejdet begyndte med, at man kontrolierede de personer, der var opgivet som kontoindehavere, og politimændene regnede med, at det perfekte svenske folkeregister hurtigt ville kunne svare på, hvor man kunne finde disse personer. Ingen af dem eksisterede dog, og man kunne konstatere, at samtlige personnumre var falske. Bedragerne havde endda været i stand til at regne sig frem til, at det såkaldte kontroltal i personnummeret passede. Man blev nødt til at gå anderledes til værks.

Dataskriften

Den maskinskrevne tekst på de falske blanketter passede præcis på den tilsvarende tekst på ægte blanketter. Hver blanket havde 38 stk. stansede huller i en størrelse af 1,45x3,20 mm. stansede på samme måde som på en ægte blanket. Disse kendsgerninger gjorde, at man meget naturligt spurgte sig selv, om en fra personalegruppen på Postbanken kunne være indblandet.

Kontrolbesøg hos Postbanken. Der fik politimændene maskiner at se, som de aldrig havde set før og fik også et lynkursus i databehandling. Det var også noget nyt at tage skriftprøve fra en datamaskine. Det har dog sin fordel, da maskinerne jo afleverer en »spontan« skrift ved en skriftprøve, hvilket jo ikke altid er tilfældet, når der er tale om en mistænkt person.

For politimændene virkede skriften på de falske blanketter og skriften fra Postvæsenets maskiner identiske. Men ved bevisførelsen for domstolen bliver der jo ikke lagt større vægt på en politimands mening i en sådan situation, så her blev man nødt til at kontakte eksperter. Der var selvfølgelig nogle sådanne hos det firma, der havde leveret maskinerne. Man kontaktede firmaet, og det viste sig, at de var parat til at hjælpe til på alle tænkelige måder.

Næste skridt var besøg på fabrikken, hvor man fremviste de falske blanketter. Efter en første undersøgelse af skriften var selv fabrikkens repræsentanter inde på, at den måtte være blevet lavet på en af »deres« maskiner. Der blev foretaget en prøveskrivelse fra forskellige former for datamaskiner, og det kunne med sikkerhed fastslås, at skriften på de falske blanketter ikke var blevet skrevet med nogle af de maskiner, som fabrikken laver.

Senere besøgte man alle firmaer og forhandlere af dataudstyr, der findes i Sverige. Dette arbejde gav desværre ikke noget resultat, og man fik aldrig at vide, hvordan den aktuelle skrift var blevet udført. Som et positivt resultat af politimændenes undersøgelser hos forskellige dataselskaber, kan det nævnes, at de selv fik et lille indblik i, hvad datamaskiner er.

I denne forbindelse kan det også nævnes, at repræsentanterne for de forskellige firmaer viste en enestående venlighed og forståelse for politimændenes arbejde.

Et rigtigt puslespil

Da skriften ikke kunne give noget svar på politiets spørgsmål, begyndte de at interesseret sig for de små stansede huller på blanketterne. Hvordan var de blevet lavet? Den præcise placering og det store antal huller, ca. 15.000 huller, tydede på, at forfalskerne havde haft adgang til en elektrisk hulstansemaskine. De fleste selskaber i databranchen har sådanne maskiner.

Gustav arbejdede jo i et dataselskab. Der blev arrangeret et studiebesøg på stedet. Der var en hulstansemaskine af samme fabrikat som den hos Postbanken. Chefen demonstrerede maskinen, og da spurgte politimændene, hvor de små udstansede papirstykker blev af. De lå i en affaldsbeholder i selve maskinen.

Indholdet i beholderen blev tømt over i en plastikpose og afleveret til politiet. I posen lå der hvide stykker, røde stykker og brune stykker, og det viste sig senere, at der var ca. 200.000 stykker. En del af stykkerne i posen havde en rødlig farve. Chefen kunne med det samme sige, at der ikke var hulkort af en sådan farve i firmaet. Det røde på stykkerne lignede stempelfarve.

Politimændene begyndte at ane, at forfalskningerne bogstavelig talt var faldet gennem de små huller i blanketterne og havnet i hulstansens affaldsbeholder. Det var nogle tilfredse politimænd, der vendte tilbage til stationen og begyndte at lægge puslespil.

I den næste uge sad de trofast og sorterede 200.000 stykker papier af en størrelse på 1,45x3,20 mm.