John Nehm

Kære Leo Kære Max

Lindhardt og Ringhof

Kære Leo Kære Max

Copyright © 1985, 2018 John Nehm og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711805350

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1 · Kære Leo …

Kære Leo,

Jeg ved ikke, om jeg får smuglet dette brev her ud til dig, men jeg vil forsøge på en eller anden måde. Jeg synes ikke, der er noget ved at skrive, når idioterne læser alt, hvad der kommer ud, og man får det hele i sylten igen, hvis man skulle tillade sig at skrive noget, der ikke passer dem.

Der er heller ikke noget ved at få besøg af dig, når der skal sidde en sur stodder og lytte på. Og hvis man ikke skal snakke om sagen, så ved jeg sgu ikke … Jeg mener, følte du det ikke kunstigt og åndssvagt, sidste gang du besøgte mig, da ham klovnen, der lyttede, pludselig blev helt vild, da vi begyndte at snakke om alt det, der var sket. Vi måtte ikke tale om den »verserende sag«, skreg hundehovedet. Og så var det, at jeg råbte tilbage til ham, at så ville jeg eddermamer ikke have besøg … De skal sgu ikke tro, de er noget!

Ellers ligger jeg og glor op i loftet hele dagen, hører radio og åbner for det lille tv, som du og gutterne sendte mig. Alt æder jeg, lige fra børnetimerne til operaerne. Men sikke noget lort at være spærret inde … uden dig. Jeg har tænkt over, at jeg aldrig har været buret inde nogen steder uden dig. Det er benhårdt, Leo. Særligt når jeg hundrede procent ved, at det ikke var mig, der stak hende ned. Jeg tænker og tænker som en desperat og kan ikke fatte en lyd af det hele … Og jeg venter og venter og håber hvert øjeblik, at de vil komme og fortælle mig, at de har fundet svinet, som slog hende ihjel. Nu må de sgu snart finde ud af det, ikke Leo!

Nu vil jeg skrive lidt om, hvordan dagen går herinde. Man sidder og skider næsten klos op ad hinanden nede på lokummerne. Betjentene står udenfor og venter og snuser og har et øje på hver finger. Det ser ud til at være lige før de vil undersøge afføringen ved samme lejlighed. Mon de tror, man har et hemmeligt system med at skide bogstaver til eventuelle modtagere ude i kloakkerne?

Manden i cellen ved siden af min er smadder urolig. Han dunker i væggen hele dagen. Jeg tror, det er hovedet, der får sig en omgang, og jeg lægger øret til væggen og synes, jeg kan høre, at han tuder og jamrer sig.

Man bliver nervøs af sådan noget, Leo. Og forleden kunne jeg ikke holde det ud mere og ringede på klokken. En betjent kom og åbnede og så skide sur ud. De bliver meget fornærmede, hvis man skulle finde på at ulejlige dem i arbejdstiden.

»Og hva’ så nu?« sagde han træt. »Du har lige været på lokummet, så vidt jeg er orienteret.«

»Ja, ja,« sagde jeg, »men kan du ikke lige prøve at se lidt på ham derinde? Han slår hovedet mod væggen hele tiden.«

Han grinede overbærende:

»Jeg tror, du hører syner. Hvorfor skulle han gøre sig selv skade? Det er der da ingen grund til, vel? Og tag så og lad være med at ringe uden grund!« Så bankede han døren i.

Jeg lyttede. Alle de nøgler. Alle dørene, der skal åbnes og lukkes. Alle de, der sidder og venter og venter ligesom jeg. Han dunker hovedet skævt derinde. Det lyder så hult fra væggen, så det må være hovedet. Jeg synes, jeg hører det … men jeg er ikke helt sikker. Tror du, man kan blive blød af at sidde her? Sådan rigtig sindssyg, du ved. Jeg har læst en bog om en mand, der sad inde i ret mange år, og han fik kuller. Det er en forbandelse at sidde i isolation. Og for dig, fordi du er min bror, kan jeg godt røbe, at jeg er lige ved at tudbrøle over det altsammen. Jeg savner dig, savner livet derude, savner Mona … som er død.

Men det er helt klart, at de røvhuller vil have mig til at sidde og flæbe her og gøre mig mør, indtil jeg vil indrømme noget, jeg ikke har gjort. Men det var jo ikke mig, der dolkede Mona. Det kan da ikke være mig! Jeg elskede hende, og hun elskede mig.

Min hjerne er snart tænkt i laser. Jeg bliver ved og ved med at lave en rekonstruktion af den forbandede aften hos »Lucky«, hvor vi var så pisse fulde …

Hvorfor var der ikke en kæft, der så, hvem der stak kniven i Mona? Og hvem var den røv, der fik lagt kniven i hånden på mig? Var alle så bevidstløse af druk? Var der ikke bare en eneste, der kunne se ud af brikkerne?

Jeg kan se på forsvareren og de andre skvadderhoveder, at de ikke tror på min forklaring. Men jeg kan faktisk kun huske det øjeblik, hvor jeg ligger over Mona med kniven i hånden. Så var det måske mig alligevel? Jeg bliver sindssyg af at tænke på det. Tror I andre, at jeg gjorde det?

Hold da kæft, hvor jeg savner Mona! Jeg fatter ikke, at hun er borte for altid. Kære Leo! Vil du ikke nok sammen med de andre gøre en indsats for mig. Forsøg at finde ud af, hvem der myrdede Mona, og hvorfor de gjorde det. Snus, rod og rag i alle forbandede huller og værtshuse, vrid jeres hjerner og prøv at huske tilbage.

Fandens, at vi drak os så skæve, at ingen af os kan huske en skid. Om nætterne ligger jeg vågen … drivende af sved, og jeg drømmer og drømmer, at det var mig, der stak hende ned. Det er så livagtigt, at jeg er klar til at ringe på klokken og tilstå … Jeg bliver idiot, hvis jeg ikke snart kommer ud herfra.

Ja, du ved vel, hvordan der ser ud herinde. Et bord, en stol og så sengen, man kan smide sig på. Bortset fra gårdturene får jeg så tiden til at gå med at vade de få meter frem og tilbage, indtil jeg er ved at få knald i låget. Jeg må læse bøger, men kan ikke koncentrere mig og må læse siderne om og om igen. Væggene har en kedelig farve. Der er huller i dem. En maler har forsøgt at friske lidt op, kan man se, men har øjensynlig fortrudt, og jeg forstår ham.

De ting vi to har oplevet sammen, Leo, har været vand ved siden af det her. Jeg siger dig, det er den sorte middelalder. Ind imellem kan jeg høre nogen gå amok. De råber og raser, og der bliver løbet stærkt på gangene, så fører man dem bort, der ikke kan stå for mosten, og de ryger over på sygeafdelingen og bliver fikseret med remme og ting og sager og bliver fyldt med nervemedicin, til de er blevet rolige igen.

Jeg har en fornemmelse af, at jeg osse snart får pip. Cellen giver mig angstfornemmelser … væggene bliver pludselig skrå … det er ligesom de vælter ned over mig, så jeg ikke kan få luft. Måske er der bedre ovre på sygeafdelingen, mere frit …

Det kunne være, man skulle rende panden ind i håndvasken, eller mod hjørnet i bordet, for at slippe for livet her en tid. Men de lapper mig vel bare sammen og jager mig tilbage i hullet igen.

Er det ikke mærkeligt, at jeg kan skrive så langt? Men jeg sidder og hygger mig ved det. I skolen kunne jeg ikke fordrage at skrive de lange stile, kan du nok huske. Men det er, som om jeg kommer dig og de andre nærmere, når jeg skriver, og jeg kan næsten ikke holde op. Tankerne futter rundt i skallen på mig. Og lige nu, Leo, ser jeg op mod vinduet. Det står åbent. Sommervinden strømmer ind, jeg kan lugte blomsterne og høre nogle træer suse for vinden, og langt borte kan jeg høre trafik.

Ja, som at være derude. Fuglene fløjter … Det er underligt, jeg synes ikke, jeg har hørt de lyde så meget som nu. En fed spyflue er smuttet ind. Den farer forvirret og summende rundt i cellen, som om den ved, at det er et forbandet sted, den er havnet.

Under normale omstændigheder ville jeg ikke betænke mig på at kværne den. Den sidder lige her på bordet og glor på mig. Men det kunne jeg ikke drømme om nu. Tværtimod sidder jeg og føler, at jeg ikke er alene, og jeg er smadder nervøs for at den skal stikke af. Jeg lukker vinduet. Så har jeg den at snakke med. Tror du, de siger noget til, at jeg snakker om min sag til den?

Ja, måske har jeg alligevel fået kuk. Når jeg ligger og glor op i loftet i min seng, kommer jeg til at tænke på vores mor. Tror du, hun bor her i byen? Vi har aldrig snakket så meget om hende, og jeg fatter heller ikke, at jeg begynder at tænke på hende. Hun er måske død. Men det er, som om jeg kan huske noget fra den korte tid, hun havde os hos sig.

Jeg kan se nogle billeder for mig. Vi er ude i en skov, og hun har dig og mig i hånden … jeg kan mærke alle duftene fra bladene og træerne, jeg kan se farverne, og solen skinner på en stor, grøn plæne. Vores mor ler til os, og hun svinger os rundt og rundt, til vi klukker af grin … Hun kysser os. Det er, som om jeg kan mærke de kys på min kind endnu, lyder det ikke åndssvagt?

Nu skal du bare springe alt det lort over, du ikke gider læse … Jeg kan heller ikke forstå, at det er mig, der sidder og skriver sådan noget fis. Men jeg kunne ikke lade være. Nu må vi se, om du overhovedet kommer til at læse det. Den eneste mulighed jeg har for at få smuglet det ud, er gennem præsten, som jeg har sendt bud efter. Ja, du hørte rigtigt: en præst!

Jeg kan næsten høre, hvordan du skriger af grin. Men han er den eneste, som jeg gider snakke med. Det var en dag, hvor jeg blev spurgt, om jeg ville have besøg af ham. Ja, hvorfor ikke? tænkte jeg. Han er ligesom udenfor. En stille og rolig fyr er han med slidte cowboybukser og en almindelig trøje på kroppen. Han er gammel smedesvend og taler et sprog, som man kan forstå. Nu er klokken blevet lidt i tre, og han kommer om få minutter. Hej! Jeg smutter og fortsætter, når han er gået.

1.6.83

Hej igen, Leo, så er jeg tilbage ved skrivebordet, og jeg er i lidt bedre humør i dag. Jeg fik mig en lang snak med præsten, han er en fin fyr. Jeg troede ellers at den slags gik rundt og sagde halleluja og amen hele dagen. Han tror på mig, Leo, og han har lovet at smugle mine breve ud til dig. Han kender hele min sag. Han har fulgt den i pressen og vil vove det ene øje for min skyld, som han siger. Der er det fine ved det, at han har tavshedspligt. Hvis de opdager, at han laver sådan noget fusk, risikerer han at blive vippet ud.

Jeg har fortalt ham, hvordan han kan komme i kontakt med dig, og han vil sørge for at tage dine breve med til mig. Under trøjen. Hvad siger du så? Skriv snart til mig og gå så til den med opklaringen!

Kærlig hilsen til dig

din bror Max

Hils gutterne!

2 · Hvem myrdede Mona?

Pladsen er næsten tom. Solen skinner. Nogle unger løber og leger fut-tog i det tørre grus. Leos øjne fanger hele pladsen. Bemærker de fede støvskyer, som vælter op fra børnenes fødder, og hører bag sig en kvinde råbe til ungerne om at holde op med svineriet. Men de synger og skriger og lader, som om de ikke hører hende.

Der står fire kastanjer midt på pladsen omkring en gammel vakkelvorn bænk, som af en eller anden grund har fået lov til at blive stående. Måske håndværkernes sidste ølbænk. På den sad de måske og drak en fyraftensbajer, mens de så på deres beskidte og besværlige arbejde. Alle æskerne som de havde revet ned, så nye konsortier kunne komme i gang med at bygge tidssvarende og knalddyre boliger, som ikke en kæft af de gamle beboere havde råd til at leje. Alle var de jaget ud i yderdistrikterne. Revet op med rode, selv om det var helvedes svært at plante gamle træer om, som de sagde, da de blev sagt op. Kun to skæve huse står tilbage, og de ser ud til at være blevet meget skævere af de store kraners ødelæggelseskraft. Der er også kun ganske få beboere tilbage, dem som endnu ikke kan få sig selv til at opgive, og det er heller ikke nødvendigt endnu. De to huse, der ligger side om side, ligger i en zone, der ikke skal tages hul på før til næste år. Huset ved siden af det lovligt beboede er tomt. Bortset fra Leo og hans to kammerater, som foreløbigt har installeret sig her, og så nogle narkomaner, som de har givet lov til at være der, hvis de bare vil holde sig for sig selv.

Leo bevæger sig over pladsen med en cigaret dinglende i den ene mundvig og tommelfingrene hvilende i cowboybuksernes snævre lommekant. Han har fået øje på Hansen og Olsen, som er dumpet ned på bænken med en hvid plasticpose. De har travlt med at trække øl op. De sidder der næsten hver morgen og drikker og snakker. Leo kender dem godt. De bor i huset ved siden af og får invalidepension. De er i fyrrene, og man kan ikke se på dem, at de er invalider. Men man kan forstå det, når man har snakket lidt med dem …

Olsen er ualmindelig svær. Hans tykke mave hænger ud over bukserne, og Hansen er tynd som en stage. Det er deres børn, der farer rundt på pladsen og skriger og støver.

»Hej,« siger Leo, da han er henne ved dem. »Hvad faen, kunne I ikke ligge for tørst?«

»Hej med dig, Leo,« griner den tykke, »smæk dig ned og få en bajer.«

De er begge røde i øjnene og ser ikke ud til at have fået gårsdagens brandert ud af kroppen endnu.

»Tag så for helvede og hold op med det svineri!« hyler Hansen pludselig og skæver arrigt til ungerne.

»Lad dem være for faen,« puster Olsen. »Herregud, de leger lidt.«

Hansen brokker lidt af sig, og de siger skål og drikker samtidigt.

»Hvordan går det med Max?« bøvser Olsen og snapper efter vejret, »har de fået fat i det svin, som myrdede Mona?«

Leo ryster på hovedet.

»Lad ham være, for helvede,« siger Hansen, »det er jo hans bror.«

»Satans til bander,« snøfter den tykke. »Her er snart ikke til at være. Alle de knive … I gamle dage var det næverne.«

Han knytter sin ene skinke og griner til Hansen.

»De får mig kraftedme ikke til at flytte!« siger Hansen og ser ud til at være i en anden verden.

Olsen dykker ned efter en ny bajer. »Hvem faen taler om at flytte?« siger han og knapper op. »Vi har det da godt her, se alle træerne og fuglene, og her er rart for ungerne.«

»Ja, du snakker og røven går,« mukker Hansen.

Et vindue bliver åbnet, og Olsens eller Hansens kone råber, så det gjalder ud over pladsen:

»Når du kommer op, er jeg altså den, der er skredet!«

Bang, i med vinduet.

»Ahr, hold kæft,« griner Olsen, »bare fordi man sidder og hygger sig! De kællinger skulle holde sig for sig selv.«

»Tag så og hold op med det forbandede svineri,« råber Hansen igen til ungerne.

Han har lige fået råbt, da et nyt vindue bliver revet op, og en kvinde skriger:

»Og det gælder osse dig, Hansen. Kom op med dig nu. Nu sagde jeg!«

»Kraftedme ikke til at være,« puster Olsen, »vi sidder osse lige i skudlinjen. Kom, Hansen, vi smutter om i baggården.«

De rejser sig, og Leo giver dem sin tomme flaske.

»Hvis der skulle være noget,« siger Olsen og svajer lidt, »så ved du, hvor du kan finde os. Vi kan nemlig godt lide dig og din bror og de andre, ikke?«

Leo nikker.

Han ser skråt efter dem. De går og diskuterer, mens flaskerne klirrer. Så kigger han hen på ungerne, og gennem støvskyerne får han øje på en kendt skikkelse. Det er kriminalbetjent Ibsen, som står og bladrer i en avis. Det giver et lille jag i Leos mave. Han kan ikke lide den mand og hans åndssvage spørgsmål. Han bladrer og bladrer, som om han ikke kan finde tipsresultaterne.

»Jeg har sgu set dig, din elendige strømer!« hvisler Leo mellem læberne. »Hold op med dit skuespil, mand.«

Han lægger det ene ben over det andet og ser stift op i træernes kroner. Nu folder politimanden sin avis sammen og begiver sig over mod Leo. Ungerne hyler og skriger og leger stadig fut-tog, da en pludselig vind fejer hen over pladsen og rusker yderligere op i støvet og næsten skjuler betjenten.

Leo kan ikke lade være med at grine og kigger op mod huset, hvor han og de andre bor. De sover endnu. Ærgerligt, de ikke fik oplevet Ibsen lige nu. Strømeren bliver tydelig igen. Han står stille og hoster og spytter og river sig i næsen. Ungerne står bomstille og glaner, som om de tror, at det er dem, der helt alene har været årsag til, at den pæne mand i det blå tøj pludselig er blevet modesmart og in på få sekunder. Manden bevæger sig efterhånden ud af den lille støvstorm i sit sandfarvede ørkendress, standser igen, ser ned ad sig og begynder at børste kraftigt med avisen, så hans blå habit bliver mere og mere tydelig. Han spytter igen, og Leo læner sig tilbage på bænken og griner åbenlyst ad ham.

Ibsen har gennem et års tid haft sine følehorn ude efter Max og hans gutter, men det er aldrig lykkedes ham at knalde dem for noget som helst.

»Nå,« grynter Ibsen arrigt, da han er kommet nærmere, »du tog hele forestillingen med, hva’.«

Ibsen smækker sig ned på bænken ved siden af Leo.

»Jeg vil lige tale med dig, Leo! Her!« Politimanden rækker ham en smøg og giver ild. Leo ser mistroisk på manden, hvis buskede øjenbryn, som plejer at være sorte, er blevet gråhvide ligesom det meste af tøjet.

»Hvad om?« siger Leo surt, mens han stadig ser op i kastanjerne.

»Der er i nat,« siger Ibsen, »blevet stjålet for tyve tusinde kroner video og andet grej.«

Han nævner en adresse og inhalerer, mens han forsøger at fange drengens øjne.

»Gider du høre?«

»Kender jeg ikke noget til,« siger Leo. »Ikke en skid, mand.«

»Næh, det tænkte jeg osse nok,« siger manden mut.

»Hver gang der sker nogle knæk her i omegnen er du på stikkerne og falder over os,« råber Leo pludselig og banker asken af sin cigaret.

»Du skal bare hidse dig op,« grynter politimanden, »jeg tænker bare …« Han begynder at børste på sit jakkeærme, ser så Leo lige i øjnene og fortsætter: »Samme fremgangsmåde som for et års tid siden. Pænt og rent professionelt arbejde, ingen fingeraftryk.«

»Nå, og hvad så?« siger Leo fjendtligt. »Du må søge andre steder, os var det ihvertfald ikke.«

Ibsen tager et langt sug af smøgen og giver sig til at se op i træerne ligesom Leo – længe og undersøgende, som om alle politimæssige gåder, alle uopklarede forbrydelser lå et sted deroppe i kronerne og skjulte sig. Der kommer et dybt suk fra ham, og han trækker øjnene til sig og siger: »Ja, ja, lad nu bare være. Forstår du, Leo …« Han lægger sin hånd på drengens skulder og siger indtrængende: »Skidevær’ med det indbrud, jeg …«

»Ja, det synes jeg osse,« afbryder Leo hidsigt. »Vi har ikke noget med det kvæk at gøre. Vi har ikke lavet noget ulovligt, er den så feset ind!«

Politimanden ryster på hovedet og vil sige noget, men Leo kan ikke stoppe:

»Hvorfor skygger I os ikke? Hvorfor smutter I ikke op i smadderkassen og laver razzia? Det er I ellers så dygtige til! Vi, forstår du, vi drikker bare nogle bajere deroppe eller her på bænken. Det er sgu det hele!«

»Fik du så luft, nå det var godt.« Ibsen smider sit skod fra sig og holder lidt på håret for den vind, der ikke rigtig har lagt sig endnu.

»Hør så lige engang på mig!« Han ser fast på drengens ophidsede ansigt. »Jeg er ikke kommet her for at tale om det indbrud, det er jeg nemlig ligeglad med nu. Jeg er ikke ansat i det kammer mere. Nu er det mord, jeg har med at gøre. Og så ved du vel, hvor jeg vil hen, ikke? Mine kolleger og jeg fiser og farer rundt her i kvarteret for at finde ud af, om det er forkert, at din bror sidder i spjældet!«

Leo har besluttet sig for at høre efter. Det var noget nyt det her.

»Hør nu efter!« Politimanden løsner sit slips og puster af varme. »Din bror er blevet mistænkt for mordet.«

Leo nikker og siger: »Det var ikke ham, fandme ikke ham.«

Ibsen trækker vejret hørligt gennem næsen og ser ærgerlig ud.

»Knyt nu sylten et lille øjeblik og lad mig tale ud, mand.« Så fortsætter han i et roligere stemmeleje: »Jeg tror det heller ikke om ham, men ét er at tro, et andet at vide, ikke? Sådan er det jo, man må have fat i grejet og bevise sådan noget over for dommeren. Din bror er i en forbandet situation og står, som landet ligger, til seksten års fængsel. Tænk dig det, Leo! Din bror under lås og slå i seksten år.«

»Satme ikke Max,« siger Leo og kyler sit skod ned i støvet og maser det hårdt med hælen.

»Nej, vel?« siger Ibsen, »men det var jo det, jeg ville snakke med dig om … Du kunne hjælpe os med at opklare sagen og få din bror ud. Du og de andre er jo her i området hele tiden. Hold ørene stive. Observer ligesom vi andre. Andet er der ikke at gøre.«

Ungerne har sat sig et stykke fra dem og sidder og griner og peger på Leo og Ibsen.

»Skrub af!« råber Leo og vifter med armene. Børnene rejser sig fra jorden og går i en stor bue uden om dem.

»Din bror sidder i isolation, Leo. Det er fandme ikke rart og …«

»Ja, ja,« afbryder Leo, »så han kan blive rigtig mør og bryde skrigende sammen og tilstå noget, han ikke har gjort. Det er sgu sådan, I bærer jer ad!«

Hjertet er begyndt at slå hårdt i Leos bryst, og han slår hidsigt ned i sit lår.

»Max har ikke slået hende ihjel, hvorfor skulle han det?«

Leo flytter uroligt på sig, og Ibsen ryster let på hovedet.

»De elskede sgu hinanden, mand,« brister det ud af Leo. Han ser trodsigt på Ibsen. »Men det fatter du ikke en lyd af, vel? Gu’ gør du ej!«

»Prøv, forsøg,« siger Ibsen roligt, »at sætte dig lidt ind i vores job.«

»Hø,« siger Leo.

»Det kan ikke nytte noget, at man lader fem og syv være lige, vel? Jeg ved da godt, at I ikke kan døje os strømere, men nogle gange lykkes tingene altså for os. Men mange gange kun fordi folk hjælper til, så hvad med lidt samarbejde, du.«

Ibsen smiler. Leo ser vagtsomt på ham.

Ibsen lægger kluntet sin hånd på Leos skulder og rejser sig: »Hold øjne og ører pivåbne, ikke Leo.« Han bander og ser ud over pladsen. »Hvorfor skulle I osse drikke jer så kanonfulde, at ingen kan huske en pind. At det skulle være hele bundtet.«

Han ryster ærgerligt på hovedet og begynder at gå. »Du ved, hvor du kan træffe mig, Leo.«

Ibsen skrår hastigt over pladsen og klapper sig på låret med avisen for hvert skridt, han tager. Ovre på det modsatte hjørne dukker en bil frem, og Leo ser Ibsen stige ind.

Leo sidder lidt og tænker. Han kan ikke fordrage den mand. Men på den anden side havde han jo ret. Det var med at sætte alle klude til for at få opklaret det lede mord og få Max ud af det hul, hvor han nu havde siddet inde de sidste tre uger. Tre uger. Det var som et helt år.

Mens politibilen gled ud af hans synsfelt, forsøgte Leo at tænke tilbage:

Brian, Kim, Max og han selv havde siddet her på bænken med nogle poser bajere. Mona var dukket op og havde drukket med, og på et tidspunkt havde han hørt Max sige: »Hej, vi ses!« Og dette »ses« betød henne i bodegaen »Good luck.« De havde siddet og drukket hele dagen, og narkoerne fra deres hus var kommet til og havde givet nogle omgange. Max og Mona var kommet tilbage for at hente dem, og de var taget på værtshusturné, var væltet ind i alle bulerne og havde drukket og drukket. På et tidspunkt var der blevet lavvande i kassen, og de var brækket ind i en forretning. Foto var det vist. Leo mærker en ubehagelig varme skylle igennem sig. De plejede aldrig at knække ind nogen steder med så meget sprut i blodet. Det var som regel det rene selvmord. Ja, fotoapparater havde det været. Nogle helvedes dyre apparater og de havde afleveret hele dynen hos Lucky, som ejede bodegaen. Han aftog alt lige fra synåle til kanoner. Og hvad skete der så? De var blevet lodset ud i baggården af Luckys to oppassere og havde smidt varerne ind i en bil. Og hvad så mere? Billederne bliver slørede i Leos hjerne, og han gnider sin pande, mens han hører ungerne råbe på pladsen. Han synker et par gange. Et billede står pludselig knivskarpt for ham. Blodet, der flyder fra Monas bluse, det pumper fra hende. Skrigene, flaskerne der væltede … nogen løber … Et virvar omkring ham, og Max der står og græder og holder om Mona …

Luckys hysteriske stemme, der kommanderer med bodyguarderne, de to fede slaver, der puffer og skubber til dem og vil have alle ud. Ja, sådan var det. Og lige pludselig politiet, der kommer strygende, mens Max stadig står og bærer på Mona, mens han stirrer på den kniv, han har i hånden …

Leo lukker øjnene. Så var de blevet kørt på stationen hele banden og var blevet afhørt den næste dag … Alt det kan han huske, men intet om hvem der stak Mona ned. Og der var ingen andre, der kunne huske noget. Ingen havde kunnet gøre rede for den forbandede kniv, der var rød af Monas blod … det var utroligt. Men hvorfor skulle Mona myrdes? Hun var Maxes pige, alle holdt nallerne fra hende, og der var ikke nogen, der var ude efter hende, så vidt han vidste.

Og så var der det store flimmer inde i Leos hoved, da han og de andre så Max blive udskreget som morder. Løgn, løgn og atter løgn! Max kunne slås, så det baskede, og han var aldrig bange for at gå foran i en kamp. Men morder, nej! Og hvordan skulle han kunne myrde Mona, som han var helt vild efter! Og hun efter ham. Umuligt. Men kun Maxes fingeraftryk på kniven.

Leo sukker og bander og rejser sig fra bænken, mens han ser op mod husets tredje og fjerde sal, det eneste sted med hele vinduer og med døre, der ikke er helt smadrede, og hvor de kunne bo nogenlunde hyggeligt. Han var nødt til at snakke mere med de andre om den aften. Skønt de allerede havde endevendt alle timerne. Black out. Og narkoerne kunne det ikke nytte at snakke med, de kunne aldrig huske en lyd, anede sgu ikke om det var sommer eller vinter, søndag eller mandag, lå bare og flød.

Der lyder sang inde fra baggården. Hansen og Olsen synger, og et par kvindestemmer råber og raser. Leo skal lige til at tage i det løse dørhåndtag til hovedtrappen, da han hører et råb: »Halloe!«

Leo vender sig, og der står en mand og holder om en gammel cykel. Manden bærer briller og plirer med øjnene i sollyset. Han er iført en slasket blå vindjakke, ansigtet er blegt og næsten gennemsigtigt, som om han sad og lumrede sin tid bort på et mørkt kontor. Bestemt ikke en strømer, konstaterer Leo, mens han nysgerrigt ser på manden.

»Ja?« siger Leo afventende.

»Ja, du skulle vel ikke kende en her, der hedder Leo Madsen?« Manden vrider og vender hovedet, som om han er bange for, der skulle komme nogen og se ham.

»Det er mig,« siger Leo.

»Ja,« siger manden, »men har du så noget imod at gå en lille tur med mig …«

»Sig mig, er du bøsse?« Leo stikker hænderne i lommen og ser fjendtligt på den fremmede og er parat til at sparke ham i røven, hvis hans formodning skulle passe. Det givet et lille gib i manden. Han synker nogle gange og smiler blegt. »Nej … eh … bestemt ikke,« og han næsten hvisker, da han siger: »Det har noget med din bror at gøre. Jeg har et brev til dig fra ham …«

Leo ligger på en madras på gulvet oppe i lejligheden og læser brevet fra Max. Brian og Kim sidder i hver sin lænestol med en øl i hånden.

»Lad os høre, hvad han skriver!« siger Brian.

»Han har det ad helvede til,« svarer Leo uden at tage øjnene fra det lange brev. »Han beder os om at granske de grå hjerneceller og finde ud af den aften, I ved.«

Brian nikker, og Kim åbner for transistoren. Ghettoblasteren drøner gennem rummene.

»Luk for det lort!« kommanderer Leo og ser ondt på Kim.

»Hvad faen, kan du nu ikke tåle at høre lidt go’ musik?«

»Sgu da ikke når jeg læser, mand!«

»Og så får han altså smuglet brevene ud gennem en præst,« griner Brian. »Hold da kæft, det er fedt.«

»Han tror da bare på ham, ikke?« siger Leo. »Hvis de andre skvadderhoveder osse ville gøre det, så …«

Han er blevet færdig med brevet, folder det sammen og stikker det ned i sin baglomme, lægger sig om på ryggen og stirrer op i loftet.

»Skide ærgerligt, at vi var så bedøvede allesammen,« samstemmer Kim. »Vi var jo fuldstændig gak-gak allesammen af al det nordsøolie … blæst mand!«

Det pusler ude på hovedtrappen, og de ser hen på stuedøren, der går op. Ind træder den eneste pige i huset, narkoluderen Lilly, der hænger sammen med to mænd ovenpå. Hun står og glor på dem, tager sig til armene og ryster af kulde.

»Du er gået forkert, mand!« råber Brian med et grin.

»Hvad vil du?« siger Leo og vender sig.

Hun står stadig og glor, som om hun ikke aner, hvor hun er.

»Kan du heller ikke høre?« siger Kim. »Fis op til dine alfonser.«

Brian og Kim griner. Hun bevæger sig nogle vaklende skridt frem, retter sit blik mod Leo og næsten falder ned ved siden af ham, mens hun knuger sig ind til ham.

»Hold kæft, mand,« griner Kim, »hun voldtager dig sgu.