Elisabeth Bergstrand-Poulsen

Hök, får jag låna dina vingar?

SAGA Egmont

Hök, får jag låna dina vingar?

Copyright © 1940, 2018 Elisabeth Bergstrand-Poulsen och Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711818435

1. E-boksutgåva, 2018

Format: EPUB 2.0

Denna bok är skyddad av upphovsrätten. Kopiering för annat än personligt bruk får enbart ske efter överenskommelse med Saga samt med författaren.

Lindhardtogringhof.dk

Saga är ett förlag i Lindhardt og Ringhof, ett förlag inom Egmont-koncernen

Tillägnat Sverige och Danmark,
våra respektive mödrar, som
»hållit oss i aga, som
skiftat med mildhet
och ris».

Vintern 1939—1940.

Det sägs ju — om det är sant — att man lär bli förunderligt from med åren.

Då borde den här boken först ha skrivits om tjugo år!

Ty mitt hjärta är nu som förr en rövarekula. Det är överfullt av trots och envetenhet. Det stormar fortfarande i väg lika besinningslöst i sorg och glädje. Det reser sig i gagnlös protest mot sådant, som för mina skumma ögon ter sig som våld och orättfärdighet. Och jag är lika obenägen som i ungdomen att acceptera det, som förstånd och hjärta finna oacceptabelt. Fortfarande har jag inte lärt att böja mig för det eventuella väldiga sammanhang, som lär motivera sådant som, då vi se det styckevis, förekommer oss sakna allt mänskligt förnuft.

Fortfarande tycks det mig lika oöverkomligt att lära min och hela mänsklighetens svåraste läxa: mildhet, trots allt — fullkomlig förståelse. Och den allvarliga, ständigt lika lugnt brinnande glädje, som de gamla kallade hilaritas.

Därför borde ytterligare tjugo års avstånd ligga mellan nuet och den här boken.

Men det har hänt något avgörande: vi på denna jordklotshalvan ha plötsligt fått döden i hälarna.

Inte den vanliga, individuella döden, som ibland kan te sig tämligen inbjudande. Detta ser ut som själva begreppet död. Död på alla områden och över allt det, som vi och våra fäder byggt upp och älska.

Rök från brinnande städer bolma in över våra gränser. Vi höra braket, då hus och fabriker störta samman — skönt spända broar rivas ned. Det dova ekot, då en nybyggd kyrka sprängs i grus.

En nybyggd kyrka!

Var och en har sin särskilt ömma punkt och skriker högt av smärta, då det är den det trampas på.

Våar ögon öppnades först vidöppna för betydelsen av det som nu sker, då denna nybyggda kyrka sjönk i ruiner.

Ty detta var något just vi förstodo. Vi hade så småningom lyckats förvärva oss en smula kunskap om vad det vill säga att i dessa tider övervinna det som Vår Herre redan för tvåtusen år sedan benämnde det svaga köttet.

Att bygga en biograf går lätt. En fabrik ännu lättare. Men en kyrka! Tillfyllestgörande ord saknas för att mäta de kvantiteter av mod och tro det i dessa tider kostar att genomföra ett kyrkbygge. Det är inga vettiga proportioner mellan det mått av tid och kraft en kyrka — med allt vad ordet innefattar — kostar att uppföra och det ögonblick det tar att störta den i grus.

Alldeles som det inte är vettiga proportioner mellan den kula eller granatskärva, som utsläcker ett liv, och de ansträngningar, omsorger, offer, som äro priset för en ung soldat. — — Sålunda sågo vi bakom den sammanstörtande kyrkan i ändlöst perspektiv de levande, som byggt den, och de döda, som fallit på sin post. Och bakom varje död de sörjande — bakom de sörjande alla de livets år — all den glädje och förväntan, som slösats på var och en av dessa unga, som av en kula eller en granatskärva — utan förbarmande — på ett ögonblick strukits ut ur livet. Så som en kula eller en granatskärva alltid är utan mening och förbarmande. — — —

Om tjugo år, då livets resultat legat färdiga och avklarade, skulle denna bok ha skrivits.

Efter tjugo år nås i skolans högsta klasser den mogenhetsgrad, som är nödvändig för att själv kunna döma i det mål, där varje dödlig annars är ställd på de anklagades bänk — det egna livet.

Men den som har döden i hälarna kan inte vänta i tjugo år. I den situationen gäller det att rädda vad som räddas kan.

— — —

Av gumman, som i förvirringen vid eldsvådan räddade eldgaffeln, har jag lärt mig att gripa efter det, som ligger närmast till hands.

Men se, det var icke en eldgaffel jag fick fatt på utan det dyraste en människa äger.

— — —

Att dö betyder också att avlägga räkenskap. I dödens ljus ses klart vikten av denna uppgörelse.

Skyndsamt avlägges nu min räkenskap, innan jag upphinnes av denna vår tidsålders allt omfattande död. — —

— — —

Tider av materiell och andlig ro ha också plats för detaljer och petitesser. Men då vingslagen av en stor prövning stryka över ett folk sopas detaljerna bort, mellantoner och nyanser försvinna eller krympa samman och inta sin rätta underordnade plats i tillvaron — endast de stora, enkla realiteterna stå kvar. Sålunda tvingas vi alla att i en tung tid söka styrka i de värden av inre osynlig art, som alltid bestå och visa sig ha större makt än de yttre synliga. De nämnas vid många vackra namn — arbetsglädje, själaro etc. Men kunna också utkristalliseras i ett par stora konträra begrepp: lögn — sanning. Död — liv.

Det nakna livet — förkättrat, förkrympt, misshandlat. Då vi sätta det upp mot begreppet död, lära vi oss ödmjukt att, hur det än formar sig, tacka och prisa det.

Och sanningen — som förvrängts till oigenkännlighet, som alltifrån blanksvärta och till livsåskådningar ältats samman med lögnen till en enda grå massa — först då vi stå ansikte mot ansikte med själva lögnens begrepp falla fjällen från våra ögon och vi kunna åter se klart.

En av de många meningarna med denna bok är att åter ge plats för ett par av de enkla sanningar, som i nödtider alltid dugt till ledstjärnor. — — —

Diktande och fabulerande tycks i en sträng tid överflödigt. Kärv sanning är det enda som gäller inför livet och inför döden. Sanning, d. v. s. inte ord men handling, d. v. s. liv. Livets egen guldkarat av smärta och lycka. Solens varma ljus. Blodets röda färg. Intet annat skall befinnas värdigt dessa blad. »Den som finner sitt liv, han skall mista det, och den som mister sitt liv för min skull han skall finna det», står det skrivet. Här bär jag fram mitt stycke liv som en offergåva för att gagna och prisa livet. — Vårt livs sanning — den sten vi två människor lägga in i grunden till framtidens hus, boningen för den nya människan.

I en kort intervall mellan två världskrig, liknande den korta ljusningen mellan födelsen och döden, ha vi delvis hunnit genomlöpa det register ett liv kan tänkas spänna över. Vi ha börjat från början — med arbetet och med den materiella existensen. Hus och liv ha vi byggt långsamt men säkert, tills vi nu utan överhängande materiella hinder i de år vår kraft ännu är på sin höjd skulle ha fått lov att göra det stora, det som står genom tiderna.

Då gick järnridån ned för vår och för allas framtid.

På ett ögonblick kan allt det vi genom många år byggt upp vara förgäves, som om det aldrig varit.

På dessa blad skall det bevaras.

Unga människor, som »drogo ut med tusen master och drevo i land på en planka», kunna kanske finna nytt mod i denna bok, och för dem, som akta att ge sig ut på den nu mer än vanligt riskabla livsseglatsen, kan det vara uppmuntrande att här läsa om hur den, som är nere i en vågdal, med skäl kan vänta att upptäcka det han ivrigast spejade efter bakom nästa höga bölja. — — —

Den som vill analysera fram impulser till vårt arbete kan dessutom betrakta boken som en pålitlig källskrift. — —

— — —

På alla sidor omgiven av olika former av död vill jag nu skyndsamt rädda mitt lilla blida stycke sanning. Medan världen brinner vill jag samla mina skatter på bladen av denna bok. Med blicken fast förankrad i ljusspringan mellan två stora mörker vill jag tala om det som i denna korta tid byggdes upp och var ämnat för — ja, det är icke värt att förneka det — för evigheten.

Samma känsla driver mig som modern, vilken vill rädda sitt barn från döden — inte därför — alltså inte uteslutande därför — att det är hennes barn, men därför att hon fast tror på att detta barn har en uppgift att genomföra med sitt liv.

— — —

Skenbarligen är det som nu sker den hopplösa drabbningen mellan en oövervinnelig kraft, som möter sitt oöverstigliga hinder. Det som förr tycktes stort ter sig rörande litet, mätt med de nuvarande händelsernas väldiga mått. I skenet av denna brand blekna våra egna flammor av lidande, våra solfläckar av glädje. Ljus och skuggor få samma karaktär av nästan ofattlig idyll. Våra bittraste sorger, vårt högsta jubel — allt förekommer oss ur vår nuvarande synpunkt ha samma blida valör. — —

Och mörket djupnar och kölden tilltager.

Dödsskrin från miljoner strupar eka från jorden, från havet, från luften.

»Ingen tycker om att gå till botten med ett fartyg, på vilket han inskeppats med våld och som navigeras i strid med hans önskan och åsikt. Och det är dock vad som jämt inträffar i livet», säger en vis man. Denna bok kommer kanske att betraktas som en flaskpost från ett par av dem, som med våld inskeppats på ett främmande fartyg. Som pressa läpparna samman om sin ångest och hålla blicken fast förankrad vid ljuset mellan de två stora mörker, där de levde de arbetsfyllda ögonblick av livet, som de välsigna.

— — —

Så kastar jag då denna min sanning ut i det rytande lögnmörkret. Intet skall ha makt att utsläcka den.

Ty det är en sanning.

Även om den, jämförd med mörkret, inte är större än den minsta av alla stjärnor, skall den dock ha en stjärnas makt att lysa.

— — —

P. S. Den 12 mars 1940.

Branden i öster har släckts.

Nytt skall nu byggas på de sotiga ruinerna. Men denna fredens dag blev sorg för hela Norden.

Och än skaka kanondunder och bombbrak från alla håll grunden under oss. Ännu höra vi luftvärnssirenernas ångesttjut. — —

Detta arbete har varit och är en tröst i denna den mörkaste av vintrar. Att nästan med förtvivlan i hjärtat söka slå fast inför mig själv och så småningom även för andra meningen med människolivet, med dess små eller stora resultat.

Därför vill jag fortsätta min målning av detta stycke Sverige.

Medan kanoner och bomber braka, vill jag tala om det mest stilla i livet, om klara, kyliga höstmorgnar med äpplen, ekollon och röda nypon. Jag vill mana fram flöjtspel på blanka sommarsjöar — och barnsång i gamla kyrkor.

Medan städer och byar sjunka i grus, vill jag också förtälja historien om ett egendomligt nybygge.

Det okända Danmark, som lever och kämpar sin kamp, vill jag berätta om. Samt resultatet av ett mångårigt danskt-svenskt samarbete, som kanske har egenart nog att förtjäna en skildring.

Vår mikroskopiskt lilla värld får föreställa den berömda daggdroppe, som, då det vill sig väl, har makt att spegla — inte världsalltet utan bara något av det som byggdes i stillheten mellan två världskrig.

Denna bok, som hade passat till slutstenen i livsbygget, får bli ett intermezzo. Står världen mot förmodan kvar om ytterligare tjugo år — då min fromhet blivit större och min förståelse och mildhet utan gräns —, då vill jag spela en ny variation över samma outtömliga tema. Jämförd med denna av många mänskliga svagheter belastade bok skall den framtida lysa med ovansklig glans. Människolivet skall där ses ur den höga synvinkel, som de gamla kallade »sub specie æternitatis».

— — —

Återigen ett postskriptum i denna upprörda vår.

Vi skriva den 9 april 1940.

Så som då ett åskväder man tror drivit över plötsligt åter reser sig i all sin styrka mitt över ens huvud, sålunda kom denna dag över oss.

Dånande stålsländor kretsa i svarta svärmar i gryningen över vårt fridfulla hus. Så oupphörligt, som om de tagit den förgyllda stjärnan på taket till centrum för flygningarna. Så tätt över oss, att vi se männen med stålansikten och stålögon sikta på oss med sina stålrör.

Intet tvivel om att döden plötsligt upphunnit oss — att det nu skall avgöras, om vi kunna överlista den.

Småfåglarna i granarna i trädgården här bredvid trycka sig förskräckt pipande tätt intill stammarna för att söka skydd.

I nästa ögonblick är det vi, som irra omkring i skogen, sökande skydd bakom trädstammar och i jordhålor.

Nästa gång det är gryning ligga vi kanske döda under ruinerna av vårt sammanstörtade hus.

— — —

(Senare.) Än en gång räddade vi livet.

Det flygande stålet gjorde oss intet ont.

Fortfarande flyga bevakande ögon över oss. Men vår egen och vår kulturs död ville de inte. Och integriteten — det dyraste för en nation — förklarades i högtidligt bindande ord för okränkelig.

Livet räddade vi alltså.

Men äran?

Det gamla stolta begrepp, som i denna underliga tid är så vanskligt att definiera för en liten nation, vars ideal är fredligt arbete. Hur står det efter den 9 april till med Danmarks ära? Danmark, som på tusen år aldrig varit besatt.

Till dig, människa i framtidsriket, du, den enda som kan och skall döma oss alla rättvist, talar jag, du, som representerar det vi alla bäva för: historiens dom. Glöm inte, då du dömer oss, stora och små på jorden, att Danmark, ett av de minsta bland jordens länder, var det, som troget höll fast vid de fredens ideal, som av hela världen officiellt erkändes vara de högsta.

Vem släpper hjärtats känslor lösa inför en oerhörd materiell övermakt?

Då har hjärtat att tiga, förnuftet ensamt att tala.

Ty det som ytterst gäller för ett land i nöd är att bevara själen, som dör med landets människor och ödelagda kulturskatter.

— — —

Mitt eget stolta Sverige, som talar högt om ära och tapperhet, vill jag påminna om att Danmark sedan vårt 1809 genomlidit två krig.

Sist 1864, då det ensamt kämpade mot en oerhörd övermakt, medan det övriga Norden stod som overksam åskådare.

Vidare hade Danmark i det förra världskriget 6,000 fallna. Dels från Sönderjylland — dels riksdanska frivilliga.

Bildhuggaren, som huggit väldiga reliefer till äreminnet över dessa döda soldater, kan vittna om detta. Och om de danska namnen från de främmande slagfälten, som stå inristade i muren.

Att moder Danmark den 9 april i sorg böjde sitt huvud men vägrade att släppa lös krigets råhet och fasor i det värnlösa landet skall i framtidsmänniskans dom över Danmarks ära väga tungt till Danmarks förmån.

Efterskrift

Under ett »pusterum» i Långasjö mars 1944.

Fyra år sedan den 9 april.

Om det som skett och fortfarande sker betyder en värld i »Støbeskeen» — en omformning, mer gigantisk än någon förutgående — eller det helt enkelt är ragnarök som stundar — är ännu lika ovisst.

Sverige reser sig nu som för fyra år sedan — jämte Schweiz — som den enda klippan i Europas rytande hav, orubbligt, trots ständiga hårda brottsjöar från alla sidor — en öppen famn — en oas i tidens ändlösa öken.

»Land, du välsignade.»

»Hök, får jag låna dina vingar»

I begynnelsen var min värld liksom den stora starkt begränsad till alla sina dimensioner — hela världsbilden enkel och grovt schematisk: två gamla rödfärgade, vitknutade timmerhus i början och slutet av en lång allé av jättelika ekar, almar och aspar. Mitt i allén, på båda sidor om vägen, kyrkstallarnas långa längor — också rödfärgade men med svarta dörrar, varav någon i de mörka höstkvällarna kunde stå öppen med ett farligt gap och dundrande hemskt slå fram och tillbaka i blåsten. Mitt framför det största av de två husen och det dit jag hörde låg kyrkan, vitkalkad med svarttjärat tak. Nedanför kyrkan en blå eller grå sjö. Ofantliga gamla träd omgåvo kyrka och kyrkogård.

Och tills vidare ingenting mer.

Livets och dödens mysterier hade dock redan snuddat förbi vårt hus utan att detta lämnat djupare intryck: barnmorskan ledde en morgon fram oss två syskon till den stora sängen, där mor låg med ett nyfött barn vid bröstet.

Och min minste bror, som alltid liknat ett blekt änglabarn med korta vita lockar som en gloria om huvudet, bars en kväll av far upp i ett med vita lakan beklätt litet rum på vinden. Jag såg, då far höll honom på sina armar, att han var styv som en träfigur. Jag gav akt på att tårar upphörligt tyst och stilla tillrade nedför fars kinder och ned på den lilla kalla kroppen i hans famn. Sedan lade man två femöringar över ögonlocken i det vaxvita ansiktet, så att ögonen liknade två tomma svarta hålor. Detta oroade mig mycket. Det muntra rödrandiga överdraget i vår sal gömdes en tid under stärkt, vitt tyg, och själv blev jag iklädd en svart klänning med vitt förkläde. — —

Ett par andra ännu tidigare situationer skymta fram ur urdunklet.

En sommardag i vårt gamla kök. Mor har syltat och saftat. Nu står hon framme vid bordet och binder över syltburkar. Hon ser inte, att jag, som då är en tvåårig unge, står vid den glödheta kokspisen och fingrar vid kranen till kopparreservoaren, full av kokhett vatten. Mor hör ett illskrik och ser mig med båda händerna försöka hejda det ur den öppna kranen utforsande, ångande vattnet. Illskriker gör jag alltså, för det gör ont, men händerna tar jag inte bort, förrän mor hinner fram och rycker undan mig.

Tvåårsheroism, men heroism.

En tid därefter i ett främmande hus. Samma illbattiga unge har barrikaderat sig bakom det breda, pärlbroderade spjällbandet, där hon ståndaktigt det mesta av natten ropar, då någon närmar sig för att klä av och lägga henne: »Här står jag tills min mor kommer och hämtar mig.»

Det har senare i livet varit mig ett slags tröst att minnas dessa situationer. Min tappra uthållighet i kakelugnsvrån var en stimulans till ståndaktighet. Och hälsosamt var det, då jag fegt försökte att undkomma prövningar, att tänka på de små händerna, som med dödsförakt sökte dämma upp för det sjudande vattnet. — —

Far och mor och gamla bondhustrur ha ofta uppbyggt mig med berättelsen om en seger, som jag, innan jag både kunde tala och gå, vann på ett »ympmöte».

Far var skolmästare och klockarefar. Bland allt annat han skulle bestyra var också att ympa barnen mot smittkoppor. — Det »klåkaste» barnet — d. v. s. det som var fritt från utslag och kvisslor — skulle, på det möte då kopporna voro i fullaste blomstring, giva vaccin till alla de andra barnen. Detta mönsterbarn blev inte godtyckligt utvalt av klockaren — det valdes av alla mödrarna. Jag vill gärna tro på att rättvisan härskade den gång valet av detta det friskaste barnet på ympmötet enstämmigt föll på mig. Den klara vaccin, som flödade från de tre praktexemplar till koppor, som jag ännu har ärr efter på armen, ympades ut på alla de andra barnen på mötet.

Detta ympmöte figurerar i förtäckta ordalag i »Kronan».

— — —

Ja, hur börjar livet i det egna medvetandet?

Vanligtvis som sådana korta, otydliga glimtar i mörkret.

Med åren bli de längre och klarare, forma sig till miljöer — situationer — händelser. En dag kan man börja finna en kontinuitet i det som sker.

Men för mig hände det detta irreguljära, att jag plötsligt och hårdhänt blev fullt vaken och klarseende på samma sätt som då en döljande ridå raskt slites bort från en scen och spelet på scenen, som man dittills knappt haft en aning om, visar sig vara i full gång. Med tal och sång, med ljus, ljud och färger, med massor av människor, som huller om buller ropa och skratta och gråta.

Jag kan också likna detta plötsliga uppvaknande vid effekten, då barnmorskans kraftiga smäll i stjärten på det nyfödda barnet får detta att häftigt skrika till och därigenom lungor och hjärta strax komma i funktion.

— — —

Detta mirakel skedde en lördagskväll på hösten. Då blev allt på en gång annorlunda. Världens gränser vidgades plötsligt ofantligt åt alla håll.

Intill denna kväll hade jag drömt. Då blev jag med ens klarvaken.

— — — Det var den stund i skymningen, då man rastade skumme därhemma. Därför hade prästgårdsarrendatorns dräng tid att leka med oss barn, innan kvällssysslorna i lagården började.

En tung arbetsvagn — en sådan som användes att köra timmer på — stod på lagårdsbacken. En grov längda höll samman bakvagn och framvagn — tjocka järnkättingar, som använts att binda fast timret med, voro upplagda runt de grova stakar, som voro fastgjorda i bak- och framvagnen för att timret icke skulle rulla av. Dessa kedjor skramlade tungt, när drängen nu på vår ivriga bön körde vagnen fram på vägen och lassade upp oss tio, tolv stycken små och stora barn på längdan och på bak- och framvagnen och satte i väg nedför backen, som krökte sig omkring prästgårdens visthusbod. Kedjornas skrammel, de grova hjulens dån mot vägen, våra hisnande höga glädjerop ekade festligt mot uthusväggarna, då vagnen i rasande fart dånade nedför backen. Gång på gang gjorde vi om samma färd. På uppvägen hoppade vi alla av och hjälpte till att skjuta vagnen uppför backen — varpå det åter bar i väg, för varje gång i allt vildare fart.

Det var en godmodig och sävlig dräng, som annars aldrig utmärkte sig för större brådska. Fast han arbetat strängt hela dagen och säkert är trött, opponerar han sig icke, då barnen ivrigt yrka på att farten oupphörligt skall ökas.

Nu är vagnen åter uppe på backkrönet. Den sätter på nytt i gång.

Då slå de hetsande jubelropen plötsligt över i ett samfällt ångestskri, som får drängen att av alla krafter bromsa vagnen. Ett av barnen hade under farten släppt taget i längdan och fallit under hjulen. Och fast drängen strax tog spjärn med träskorna, var farten så stark och lasten av alla barnen och vagnens egen tyngd så stor, att ena bakhjulet gick över barnets huvud.

Det där förbluffande hållbara barnhuvudet — vari allehanda tankar och föreställningar plötsligen började myllra och som senare i livet skulle visa stor motståndskraft mot vida hårdare tryck — dock icke alltid av materiell art — detta huvud, som sedan dess fortfarande har ett vitt ärr i pannan och en fördjupning under hårfästet vid tinningarna, det litet mer än fyraåriga huvudet var det alltså jag som fick släppa till — det var »mitt och ingen annans».

Drängen lyfte upp mig från vägen, där jag låg blödande och medvetslös, slapp i lemmarna som en nyss född. Han stod där mitt i den förfärade barnskaran med det tysta, orörliga byltet på armarna, villrådig och naturligtvis ytterst obehaglig till mods. Jag kan föreställa mig detta första ögonblicks tystnad efter det väldiga, olikartade bullret nyss. Det måtte ha förnummits som en plötslig allmän död.

Emellertid gjorde drängen det förnuftigaste han kunde hitta på: bar mig in i prästgårdsköket. Hela skaran av barn följde honom i hälarna.

I köket höll man på att bada den lille minste i en stor träbalja. Han togs upp i en fart för att giva plats åt mig. Jag fick kläderna av och sänktes ned i det varma vattnet.

I detsamma vaknade jag och visste, att något märkligt skett med mig. I ett ögonblick av outsäglig ångest och med vilda mångstämmiga skrik i mina öron hade jag känt mig själv drunkna i ett djupt mörker för att nu vakna upp till en alldeles förbluffande klarhet. Med välbehag kände jag det varma badvattnet och hur prästen med varsam hand sköljde blodet ur mitt ansikte. Och det förekom mig, som om han på samma gång sköljt bort dimmor, som höljde mitt medvetande. Skillnaden på förr och nu den kvällen kan lättast definieras med det intryck man får, då man ser i en oskarpt inställd kikare och plötsligt får fram en skarp bild. Trots blodet, som fortfarande sipprade ned i ögonen och bländade mig, såg jag plötsligt tusenfalt mer än förr, såg det på ett helt annat fylligare sätt. Prästen själv, som låg på knä vid badbaljan och höll mitt huvud över vattnet — alla de förskräckta ansiktena av barn och vuxna kring baljan — prästfrun, som, litet på avstånd, borta vid den varma kokspisen satt och gav barnet bröstet för att trösta honom för det avbrutna badet. Jag uppfattade de växlande själsuttrycken i dessa ansikten, såg hur de skiftade från ängslan till lättnad och glädje. Far, som kommit för att hämta oss barn, då han tyckte, att det blivit för mörkt för oss att gå hem ensamma genom allén och förbi kyrkstallarna, uppträdde också på skådeplatsen. Hans ansikte blev vitt mot det mörka skägget, då han oförberedd fick syn på mitt blodiga huvud i badbaljan. Men också detta ansikte växlade uttryck och blev lugnt igen.

Jag blev nödtorftigt förbunden och påklädd samt insvept i en svart schal, varpå far bar mig på armarna genom den nu beckmörka allén. Min bror och några av de andra barnen travade efter som en liten tyst hederseskort. Alla mina nyuppväckta sinnen inregistrerade varje rörelse, varje ljud — allt — både under vandringen genom allén och hela denna kväll. Fars långa manfolkasteg — barnens trippande — först mot vägen — sedan mot vår stenbros ölandshällar — in i förstugan — uppför de på ett särskilt kort, abrupt sätt ekande trappstegen till vår bostad — vidare in genom salen och sängkammaren, där stegen dämpades av trasmattorna, och ut på det bara köksgolvet.

Mor står vid kokspisen och vispar rågmjöl i kokande, saltat vatten till mjölgröt till kvällsvarden. I högra handen håller hon vispen, som hon häftigt vispar med, i den vänstra mjölet, varav hon just gripit en full hand i mjölmåttet på spishällen och nu sakta låter snöa ned i det kokande vattnet, som långsamt tjocknar till gröt under hennes kraftiga vispande. Då hör hon de många stegen inne från rummen och ser far dyka fram i dörröppningen med sin tysta börda, inhöljd i den svarta schalen, och de tysta barnen i hans kölvatten. Hon släpper vispen och släpper mjölet, som hon ännu har kvar i handen, på den heta kopspisen, där det börjar ryka och osa, och sjunker utan ett ljud avsvimmad i golvet. Jag, som hittills legat högtidlig som alltings centrum på fars armar, blir nu plötsligt detroniserad. Far släpper mig strax och tämligen omilt på kökssoffans hårda trälock och faller på knä bredvid mor för att väcka henne till liv igen.

Att mor dånade av, då hon såg mig ligga på fars armar i den svarta schalen, var inte underligt. Hon trodde naturligtvis, att jag var död. Hösten förut hade hon mistat det näst yngsta av sina barn och hade då sörjt så häftigt, att mjölken försvunnit i hennes båda bröst och det nyfödda barnet måst matas med flaska. — — —

De nästa av de sällsamt pregnanta bilderna från denna kväll andas frid och harmoni. Mor sitter med mig i knät — samman med den övriga familjen runt matbordet. Jag har åter avancerat till huvudperson, som varande den vilken nyss blivit undanryckt dödens käftar. Mjölgröten ryker i fatet, tillbringaren med nysilad mjölk står bredvid. Den runda, mörkbruna brödkakan ligger på skärbrädan vid mors plats. Hon skär den ena skivan efter den andra och delar ut. Skedar slamra, prat och skratt ljuda milt och gott efter all förskräckelse. Själv är jag utomordentligt belåten men känner hela tiden smärtorna i huvudet, och det häftigt svidande sårbandet över pannan kan jag när som helst förnimma lika flammande som denna kväll.

— — — Men ännu mera skall hända, innan denna märkliga höstkväll är till ända. Det går i kökstrappan. Tunga steg. Dörren öppnas försiktigt, och in träder kyrkovärden Peter Gustaf på Näset med en korg på armen. I korgen står ett avlångt fat och därpå, på en bädd av friska blad, en nykärnad smörtrilling på två skålpund. Kyrkovärdens på Näset hade längre än mitt minne räckte tillbaka varje lördag, under den tid vår ko stod sin, kommit med två skålpund smör, som var veckoransonen.

Smör vankades annars aldrig på bordet en vardagskväll — men för att högtidlighålla min underbara räddning lade nu mor med den småkrusiga träspaden upp ett par skivor av smörtrillingen på en assiett och satte fram. Smöret var friskt, gult som blommor och pärlade med små klara daggpärlor i krusorna, där spaden gått fram. Smörassietten mitt på bordet upphöjde strax denna kvällsvard till en festmåltid.

Den vördnadsfyllda respekten för smör, förvärvad i min barndom, har jag aldrig sedan övervunnit.

Kyrkovärden bänkade sig nu samman med oss andra vid matbordet. Han hade ett friskt, vänligt, genomhederligt ansikte med små muntra blå ögon. Tvärs över undre partiet gick ett väldigt ärr, som han fått, då han var pojk och hjälpte till vid den stora restaureringen av kyrktornet. Då hade storklockan slitit sig lös, brakat igenom alla bjälklagen och i fallet givit honom ett slag i ansiktet — en minnesbeta för livet. Ärret drog samman huden, så att den ansiktshalvan alltid var allvarlig, hur mycket den andra sidan än skrattade och grimaserade. Detta upptäckte jag också först denna kväll.

— — —

Och nu kommer konklusionen, som också kan kallas en förklaring på varför denna lilla episod blivit så utförligt refererad.

Som redan är antytt, hade jag på något mystiskt sätt blivit förvandlad. Blivit medveten om min identitet — blivit människa, uppfattande, reflekterande och kombinerande. Ögon, öron och andra sinnen hade plötsligt fått skärpa. Det jag denna kväll och alltsedan sett och hört har etsats in i hjärnan på ett helt annat och klarare sätt än förr. Faktum är, att den bråkdel av en sekund, då hjulet gick över mitt huvud, bildade svalget mellan två klart avgränsade epoker i min barndom.

Allt blev plötsligt dramatiskt. Den svarta schalen, den högtidliga mörka allén, de tysta pojkarna efter far, som bar mig, svarta schalbylte, på armarna. Mor, som stilla sjönk i golvet, då hon såg denna procession komma. Mjölet, som ostört fick ligga kvar på kokspisen och osa — först vitt — så gult — därefter brunt och sist svart som sot.

Och så plötsligen den alldeles omvända bilden, med lampan som centrum milt lysande över smörassietten, brödkakan, grötfatet och oss alla som pratade och skrattade, mätta och varma.

— — — Det förbluffande faktum, att det järnbeslagna hjulet av en tung arbetsvagn, fullastad med små och stora barn, kunde gå över ett så litet flickhuvud utan att detta krossades som ett äggskal, måste väl förklaras utifrån samma teknisktmatematiska lagar, som göra, att ett ägg, vänt på ett bestämt sätt, också tål en oerhörd belastning utan att knäckas. Efter alla dessa s. k. fysiska lagar skulle jag, trots det småländska bondinslaget i min benbyggnad, denna höstkväll ha legat kvar på landsvägen på Långasjö prästgårdsbacke som en krossad sparvunge. Och nog måtte det ha knakat duktigt i fogarna på den spröda byggnad, det tunna äggskal, som nämnes hjärnskålen på ett fyra års barn. Ett ögonblick av så stark dödsångest har jag genomgått, att jag genom hela min barndom och ungdom förnummit liksom ett svagt eko av denna ångest, som närmast yttrat sig som en aldrig övervunnen, dunkel känsla av ensamhet och främlingskap.

Också nu, så länge efteråt, kommer det för mig, att jag före denna kväll befunnit mig på en havsbotten med dess dämpade ljus och ljud och alldeles plötsligt oförberett lyfts upp över vattenytan i klarhet och genomskinlig, ljudekande luft, i en värld, plötsligt bräddfull av ljud, ljus, doft och allehanda andra förnimmelser.

Kan det möjligen tänkas, att ett sådant ögonblick av dödsångest, framkallad av denna rent fysiska, oerhörda press, så kraftigt har satt varenda hjärncell i svängning, väckt upp dem så grundligt, att de sedan aldrig, så länge livet varar, kunna domna? Att alltså en rent fysisk stöt kan få en psykisk effekt? Ett slags lidnersk knäpp, men förorsakad av en fysisk och inte av en genom sprit förvärvad »knäpp»? Att min hjärna just behövde denna knock-out för att utöva en konstnärs funktioner — och att stöten inte kunde vara blidare, om den skulle få den effekt den fick?

Tanken öppnar väldiga perspektiv. Sådana stötar kunde ju eventuellt sättas i system! Och utdelas metodiskt till vem som vill taga risken!

— — — Från det ögonblick då jag vaknade till medvetande i det varma badvattnet i prästgårdsköket, har jag alltså förnummit alla fenomen på ett helt annat, mångsidigare sätt än förr. Inte bara sådant som värme, köld, skönhet, fulhet, ondska, godhet etc. Andra sinnen, dem som man med ett ord brukar betitla »det sjätte», hade plötsligt kommit i konkret aktivitet. Och ha från denna dag tydligt och klart underrättat mig om t. ex. huruvida jag har med för mig sympatiska eller antipatiska väsen att göra. Andra liknande »extra sinnen», det sjunde och åttonde i ordningen, som samtidigt vaknat till liv, underrätta mig om annalkande faror och ge mer eller mindre tydliga vinkar, så att jag i tid kan undvika dem. Stundom låta de mig förnimma lagar i människolivet och i naturen, som äro fördolda för de femsinnade. Bland de komplexer av egenskaper, som bilda ett mänskligt intellekt, ser jag strax eller rättare förnimmer intuitivt, om det är den positiva eller den negativa, som odlats och nu dominerar. Etc. etc.

Själva chocken, alltså det psykiska momentet i faran, verkade miraklet, därför att det var en kärnsund konstitution, som var föremålet. I motsatt fall kunde samma chock ha åstadkommit sinnessjukdom. — — —

Någon läkare ansågs inte nödvändigt att tillkalla i anledning av denna överkörning. Mitt ansikte var under några dagar uppsvällt till oigenkännlighet. Ögonen blinda och igensvullna. Det öppna såret gick liksom ett brett hjulspår tvärs över pannan, vid tinningen ett hål efter en nit i hjulskenan. Än märks det djupa ärret mycket väl under håret. Men såret i pannan läktes och blev till ett ärr. Ärret kröp ihop. Först liknade det en grov, kort blixt, kritvit mot den brunvarma huden. Sedan blev det allt kortare och såg till formen ut som ett av de små ekorrskinn vi spände upp till torkning på vedboddörren därhemma. På en fotografi, tagen hösten innan denna händelse, är håret alldeles bortstruket från pannan. Ett par år efteråt har mor kammat ned en del av håret för att dölja ärret.

— — —

Världen förblev också efter denna kväll ständigt lika myllrande full av människor och händelser, färger, former och ljud. Och allt vad mor berättade fick en helt annan valör än förr.

Som jag redan nämnt hade min bror dött hösten innan. Före honom hade en av mors och fars bästa vänner — den blinde kyrkoherden — dött. Nu fick jag höra om hur denne blinde ett par veckor före sin död lyft den lille pojken högt upp, sägande: »Dig skall jag lyfta med mig ända upp i himlen», vilket mor sedan med rätta fann vara profetiskt talat. Denne präst hade varit stor både som människa och själaherde. Han blev blind framför altaret i kyrkan men förrättade ändå både altartjänst och högmässa. Och fortsatte med detta. Evangelierna läste han utantill utan att stappla. Därhemma går det förunderliga historier om hans fenomenala minne. Han blev sedan en av huvudpersonerna i min bok »Kronan». Själva »Kronan», berättelsens utgångspunkt, stötte jag på långt senare.

En gudmor och gudfar dyka också upp i min nya värld. Och den grönskuggiga, bokskogskransade väg, som leder ned till den vita lilla herrgård bredvid en djupsvart, barrskogsdunkel insjö, som var deras hem. Han — iklädd lång, vit dammrock — uppenbarade sig oftast sittande bredvid kusken på kuskbocken av en hög, gul gigg. Han hade vitt skägg, styv, svart hatt och vänliga, kloka ögon i ett blomstrande sunt ansikte. Gudmor var brunögd med vitt spetskrås om halsen och guldbrosch. — En av de verkligt stora händelserna i socknen var då ett av torparbarnen på herrgården en gång i okynne kastade en sten, så att den träffade min gudfars runda, styva hatt och den föll av honom, varefter han själv fick böja sig ned och taga upp den nedsmutsad från marken. I socknen hade man för sig, att detta stenkast var orsak till att gudfar strax därefter sålde gården. Också en variation av detta stenkast går igen i »Kronan».

Mors yngsta syster dyker också fram i dessa dagar. Hennes besök blir särdeles betydelsefullt därigenom att hon hade med sig en liten tunn färglåda av träspån med en pensel och några små fyrkantiga, tunna, stenhårda vattenfärger. Jag vet nu vad jag då var okunnig om: att mors yngsta syster, så ung hon var, redan upplevt en tragedi. Hon var mycket vacker och hade som adertonårig blivit gift med en rik godsägarson, vars mor var sinnessjuk. Efter några år i glans och härlighet förlorades herrgård och förmögenhet genom borgensförbindelser. Familjen fick flytta in på ett av herrgårdens torp. Den unge mannen började »grubbla». Det visade sig, att han ärvt moderns sjukdom, som först bröt ut, då olyckan kom över dem. — Men mors unga vackra syster befanns då vara i besittning av andra och värdefullare egenskaper än skönhet. Hon slog sig ned med sitt barn vid den station, som låg närmast mitt hem, en mil borta, öppnade där hembageri, reste omkring som kokfru vid bröllop och begravningar och byggde sålunda upp en ny existens för sig och barnet. Hon blev huvudpersonen i en av novellerna i »Hjältar och hjältedåd». I den boken finns också en novell, som handlar om mor själv, då hon var liten och inte ville äta en tallrik gula ärter och vilka konsekvenser detta förde med sig. — Det var också vid denna tid jag första gången fick höra historien om den nykonfirmerade flicka, som, då hon försökte omvända sin vilde far genom att till en början bara läsa bordsbönen högt, blev utkastad i snön en vinterkväll. Hur hon med brutet ben tog sig fram till den herrgård, där mors far var förvaltare, och omhändertogs av själva hennes nåd Aschan, som då regerade där. Denna lät sin kammarjungfru sy en klänning åt flickan i stället för den sönderrivna hon kommit i. — Den var av bredrandigt, hemvävt rullgardinstyg. Både tyget, flickan och hennes nåd figurera också i »Kronan». — — —

Under tiden ligger jag fortfarande i min säng med ombundet huvud. Men har börjat se så mycket, att jag kan använda färglådan. Mor sitter så ofta hon har tid hos mig med sin sömnad eller stickning och berättar eller sjunger. Ibland någon av de vanliga vemodiga vaggvisorna:

»Vyssa nana, liten kind,

tids nog får du vaka,

tids nog får du världen se

och dess öden smaka.

Världen är en sorgeö,

bäst vi leva ska vi dö

och bli jord tillbaka.»

Men då jag började komma upp, lekte mor en lek med mig, som visserligen liknade den vanliga »Rida ranka», men med en annan text, som jag aldrig hört någon mer än mor sjunga, och först nu, då allt som skedde nådde mig på ett annat, djupare sätt än förr, fick den gamla »ramsan» också en ny betydelse. Den väckte helt enkelt något mycket fint, som kan kallas tankar, till liv. Så här lät den:

»Rida rida ranka,

hästen heter Blanka.

’Vart ska du rida?’

’Bort och fria

till en liten piga.’

’Vad ska hon heta?’

’Anna Margareta

den tjocka, den feta.’

När vi kom dit,

så var där ingen hemma

utan en stor hund

som satt där och skällde:

’Får jag inte bröd,

så biter jag dig!’

När vi kom in,

så stod där en käring

och rörde i gröten.

Tog hon sig en sticka,

ville gröten slicka.

’Aj, aj, aj!’ sa käringen,

’jag brände mig uti vällingen!’

När vi kom ut,

så flög där en hök.

’Hök, hök, får jag låna dina vingar?’

’Vad ska du med mina vingar?’

’Jag ska flyga till Köpenhamn.’

’Vad ska du i Köpenhamn?’

’Där ska jag köpa en gullkrans.’

’Vad ska du med gullkrans?’

’Den ska jag sätta på min lille fästeman.’

’Vad ska du med fästeman?’

’Den ska jag pussa och klappa,

pussa och klappa.’»

Ingen, allra minst mor, tänkte på den lilla inkonsekvensen, att vi började med att ge oss ut att fria »till en liten piga». Och slutade med att sätta guldkrans på en liten fästeman.

Mor illustrerade hela tiden mycket dramatiskt. Hon var den arga hunden, käringen som rörde i grytan och brände sig, höken som flaxade med vingarna. Till sist fick jag agera fästemannen i Köpenhamn, som blev krönt med guldkrans strax innan höjdpunkten, pussandet och klappandet, som mor också eftertryckligt demonstrerade.

Ramsan hade hittills gått förbi mig. Nu då jag hörde talas om att låna hökens vingar, rörde sig något sällsamt i hjärtat eller hjärnan eller magen eller var jag nu skall lokalisera det. En rörelse, en häftig längtan — något outsägligt, närmast smärtsamt, som jag aldrig förr känt maken till. Det tycktes mig, att hela den övriga visan försvann, endast orden »Hök, får jag låna dina vingar?» stodo kvar med eldskrift. Om jag skulle försöka mig på en definition av den märkliga inre rörelse, som var en reflexverkan av dessa ord, så skulle jag inte kunna göra det bättre än genom att citera bibelspråket om »skapelsens suckan under förgängelsens träldom». Senare i livet kände jag gång på gång igen denna smärtsamma rörelse. T. ex. då jag första gången i min ungdom fick fatt på Marcus Aurelius’ Självbetraktelser, det lilla ljusröda häftet ur Reclams bibliotek, och läste om då han förtroligt talar till sin själ.

Det var helt enkelt själen, som redan börjat slåss med länkarna.

Jag låg i min säng om kvällarna och mumlade orden för mig själv. Hökens flykt hade jag sett. Hur högt och säkert den förde honom. »Hök, hök, får jag låna dina vingar?»

Bara vingarna. Inte näbb och klor. Antagligen därför att jag ännu var i lycklig ovetenhet om att dessa existerade och en dag kunde visa sig högst brukbara.

Den lilla färglådan kom till nytta. Ty det är troligt att den färglagda teckning, som försökte ge uttryck åt det besynnerliga jag kände, stammar från denna tid. Jag fann den långt senare i en gammal trasig postilla, som blivit upplagd på »tredje terren», den vind, som låg ovanpå den egentliga vinden. På bokens framsida är den »omredigerad». Här är den sådan som jag fann den i den gamla boken: en stor knallblå himmel med en svävande fågel. En flicka i röd klänning lyfter armarna uppåt. Och alldeles omotiverat en väldig gullviva, proportionsvis hög som en kokospalm. Teckningen är schematisk och ytterst primitiv, men med en viss komposition i samspelet mellan de utbredda vingarna och flickans längtansfullt uppsträckta armar. Gullvivan fyller vackert i rummet.

Jag är glad att en hök är den första fågel, som gör intryck på mig. Inte en svala. Inte heller en romantisk svan. Eller hans högvördighet örnen. Nej, en hök! En hök är också en stolt fågel. Den stiger högt. En hök skaffar sig respekt. (Dock inte utan näbb och klor, vilket först senare blev mig klart.)

Kungsörnen är majestätet. Vingarna väldiga. Men mig passar bättre hökens vingar. Snabba — smidiga — uthålliga. Därför måste det vara en hök som figurerade i visan.

Ja, jag bad alltså enbart om vingarna. Inte om näbb eller klor. I en tid, då det som lyfter räknas för intet — bara det som duger att slåss med accepteras — då ber jag åter trotsigt: »Hök, får jag låna dina vingar!» Inte näbb — inte klor — bara vingarna. — — —

Visserligen ser det just för ögonblicket ut, som om tiden blir sådan att jag ändå ångrar mig.

Ty en hök utan näbb och klor är ingen hök utan mest att likna vid ett tandlöst lejon. Inte bara vingarna utan också de andra hökattributen borde jag ha bett att få låna. Inte för att döda och sönderriva men för att värja mig mot de stora, vilda rovfåglar, som vilja förgöra var och en vapenlös. — — —

Vingar betyda här inte framför allt förmågan att stiga högt. De betyda mest befrielse från tyngden. Att inte vara bunden till en tyngande miljö eller tungfotade människor, vars tankar också gå omkring i tunga stövlar.

Frihet och höjd — det är vingarnas gåva till den som råkat komma till jorden tusen år för tidigt. D. v. s. tusen år innan majoriteten av mänskligheten vill detsamma som en själv.

Vingar kan nämligen också betyda detsamma som längtan.

— — —

Några år därefter kom sekelskiftet med klockringningen i nyårsnatten.

Far själv väckte oss barn.

Vi lågo uppkrupna på knä på stolarna i salsfönstren och sågo — först kyrkväktaren Ljungholm och sedan prästgårdstorparen Frans Modig och gamle Magnus på Klasatorpet pulsa upp genom snön på kyrkbacken med sina brinnande lyktor. Vi sågo dem försvinna in i den skumma kyrkan. En stund därefter bröt klockdånet löst.

»Nu har vi varit med om ett sekelskifte — ingen av oss upplever ett till», förklarade far högtidligt.

Min yngste bror, som föddes i april 1900, är den ende av oss syskon som aldrig får den upplevelsen.

Minnet av den mäktiga, långvariga klockringen i sekelskiftenatten skall jag alltid tacksamt gömma på.

— — —

Alla vi barn läste varje kväll i tur och ordning högt en lång aftonbön, innan vi somnade. Den slutade med att vi bådo Gud bevara — först i detalj alla nära och fjärran släkt och vänner. Därefter frikostigt »alla folk på hela jorden». Och till sist »mig lilla fattiga barn för Jesu skull. Amen.»

Hur väldig och full av underliga människor och folkaslag tycktes mig icke denna stora, okända jord. Och hur litet och fattigt ett barn som jag själv i relation till dessa människomassor och vidder. Lika litet och hjälplöst som jag förresten än i dag känner mig, då jag i mörkret läser min gamla långa aftonbön, innan jag somnar.

Milstenar

Första vägstyckets milstenar voro allt annat än ordentliga sådana, regelbundet återkommande av granit med inhugget kilometerantal, utan — liksom också de senare vägmärkena — tämligen egenartade och uppdykande med oregelbundna mellanrum.

De kunna kanske mera träffande benämnas källsprång, flödande med inspiration och stoff.

Först och betydelsefullast den förut refererade överkörningen. Därefter noterar jag i tur och ordning små och stora om varandra under olika rubriker. T. ex. »Suräpplen och ekollon», »Orgelbrus», »Slubbtunnan och Beethoven», »Röd som blod, vit som snö, svart som ebenholts», »Den första kärleken» etc. etc.

Den sistnämnda upplevelsen markerar en verklig epok. Lyckligtvis var den olycklig — då den i motsatt fall säkerligen varit värdelös ur utvecklingssynpunkt.

— — — Mellan dessa delvis groteska vägmärken eller källsprång ligga sträckor av lummig, grönskande väg med blommor och läskande smultron och hallon i vägkanterna — behagliga för mig själv men av föga intresse för läsarna. Det värdefulla är hindren, som skola forceras av den som vill nå ett mål, hur mycket än det tröga köttet stretar emot.

Barndom—ungdom skall i regel forma sig som en sådan andlig hinderritt. Först de lättare hindren, sedan, då krafterna ökas, de mera komplicerade, som det gäller att sätta över i den tur och ordning de dyka upp.

Någorlunda på samma sätt skall också den kommande livsgärningen forma sig. Med ständigt stigande andlig höjd och bredd på hindren.

Åren skola flyta som en ström, hälsosamt avbruten av dessa vattenfall eller virvelströmmar, ditsatta av överkommandot för att den växande människan skall komma i tillfälle att pröva och bruka sina växande krafter och lära känna dessa krafters begränsning eller gränslöshet.

Sålunda blir det rytm i arbete och vila.

— — —

Alla föräldrar — vi också — vilja våra barns lycka.

Vi tro — tyvärr vi också — att denna lyckas förnämsta ingredienser äro: snar framgång (alltså materiell!), tur i kärlek och i affärer etc.

Det är naturligtvis misstag.

Ellen Key talar vackert om hur livet räcker sina gunstlingar både lyckans gyllene kungaring och lidandets järnkrona.

Som en nåd borde vi bedja om båda dessa klenoder för våra barn.

Och om »differenserna» i livet.

Varje människa, som inte t. ex. känt verklig fattigdom, är också en erfarenhet fattigare. Den som aldrig haft motgång i kärlek likaså. Det är för mycket begärt, att barnen själva skola söka det s. k. negativa i livet — det som gör ont. Men vi, som redan strävat oss igenom ett par av skolans svåra klasser och som därför veta hur nödvändiga de varit för vårt danande till människor, vi skola inte skydda våra barn för dessa andliga strapatser bara därför att det är våra barn.

Barnet skall självt bränna sig på alla möjliga eldar, innan det lär att akta sig för elden — det skall snubbla och slå sig hårt på stenar, innan det tar sig i akt för dem.

Det skall slå sina händer blodiga mot oöverstigliga murar för att lära sig resignera inför det ouppnåeliga.

Min form för lidnersk knäpp är kanske inte nödvändig — en mindre riskabel borde ha liknande effekt — men de andra vägmärkena under dessa eller liknande former höra med till god uppfostran. De lägga sin hälsosamma kapson på en vilja, som annars kanske inte bromsar förrän med nedstörtandet från en eller annan variant av babelstornet och stimulerar till dåd en själ, som annars kan förgås i lättja och vällevnad.

Alltså: bortsett från den lidnerska knäppen önskar jag inte mina barn lägre hinder att sätta över än dem jag själv forcerat.

— — —

Far börjar pliktskyldigast att spela skalor och övningar med oss syskon, så snart vi i tur och ordning fyllt sju år. Lika pliktskyldigt öva vi oss de påbjudna två timmarna om dagen. Vilket vill säga, att den gamla taffeln är i gång från morgon till kväll.

Ett års avbrott för mig, då jag fyllt åtta år. Under denna tid lär jag husliga dygder hos mormor Albertina-Katarina Hammargren uppe i mors hem i mellersta Småland.

Betydelsefullare än hushållningen är kanske, att jag där fick fatt i en gammal sönderläst bok, som blev min första. Mor och alla hennes tio syskon hade slitit hårt på den. Det var H. C. Andersens sagor med Vilhelm Pedersens teckningar.

— — —

Tolv år.

Första gången sätter jag mig under gudstjänsten upp på orgelpallen i kyrkan och spelar en psalm. I betraktande av att jag då hade samma dundrande »Hjertebanken», som jag sedan haft varje gång jag vågat mig fram offentligt, är händelsen värd att inrangeras bland milstenarna.

Både naturligt och på allt sätt lättare hade det varit för en med musikblod i ådrorna att växa upp i mitt hem. Far skulle då ha varit en god läromästare och röjt undan nybörjarbesvären.

»Målarblodet» kunde ingen hjälp få.

Inte förrän jag fyllt tjugo år uppnådde jag att få se en »handmålad» tavla, som kunde kallas ett konstverk, vilket måste anses för ett allvarligt handikap.

— — — Emellertid har jag pliktskyldigast övat mina två timmar om dagen och hunnit så långt, att jag på vårt julkalas spelade ouvertyren till Rossinis Tancred, arrangerad för fiol och piano. Far står för fiolstämman. Men redan då förstår far, att det här inte är stoff till någon pianist. Jag suger emellertid den glädje och visdom jag kan av denna musik, som icke ligger för mig. Från denna tid har jag gömt på en visa, som passade mig så, som om jag själv totat ihop den. Far påstod alltid att ingen, vare sig förr eller senare, har sjungit någon visa, så som jag sjöng denna redan i sex—sjuårsåldern. Då jag aldrig har hört den sjungas annat än i mitt hem och inte tror att den är känd efter förtjänst, vill jag återgiva den såsom jag minns den, både musik och ord, för att därmed glädja andra.

Förr så spelade jag på gulltärning,

förr så spelade jag på klaver.

I detsamma så övergav jag sorgen,

och skall aldrig nånsin sörja dig mer.

Förr skall hällebergen rämna liksom is,

förr skall solen bortmista sitt sken,

förr skall skogen bli förvandlad till en duva,

än jag nånsin dig, min vän, överger.

Intrycket av denna visa, antagligen ett slags nyare folkvisa, temat i den, ordens stegring till patos och plötsliga fall till skälmsk humor — bildspråket — i synnerhet i refrängen, allt gjorde ett intryck på mig, som kan ha varit av stor betydelse för mitt framtida arbete.

— — —

Troligtvis har inte endast den lidnerska knäppen gjort mig till en andlig arbetare. Det var säkert minst lika mycket själva miljön, som verkade inciterande.

Kyrkans närhet t. ex. Där vi rörde oss som hemma och följde med i allt högtidligt, som hör med till en kyrka.

Då vi blevo stora eller rättare sagt tunga nog att väga ned tramporna var det vi, som trampade bälgarna, då far stämde orgeln. Och då kunde vi locka honom till att låta alla stämmorna — också de väldiga »sextonfotingarna» — åska samman med de andra gälla eller djupa orgeltonerna i den tomma kyrkan. Fast vi måste trampa ivrigt, för att inte luften skulle tryta i bälgarna vid denna väldiga konsumtion, kunde vi ändå ha tid att känna vild fröjd över ljudorkanen. Orgeltrampandet var dock ingen lek utan räknades för ett verkligt arbete. Och då all denna luft åter skulle ut genom piporna, var också organistens arbete på klaviaturen stundom strängt som en dagakarls.

— — — Om höstkvällarna, då kvällsvarden var färdig och far inte kommit in, sände mor upp någon av oss för att se om far satt i kyrkan, där han ofta arbetade vid kyrkböcker och räkenskaper till långt fram på kvällarna. Att då våga sig fram till dörren, som förde in till själva kyrkan, och försiktigt glänta in i det ofantliga rummet, som låg där i mystiskt mörker, ekande tomt — det var som att få en glimt in i en helt annan värld än den trygga, förtroliga sakristian, med sitt lampljus och med far som satt böjd över de stora protokollsböckerna. Varje också obetydligt ljud utifrån blev i kyrkrummets tomhet ofantligt förstorat och mångdubblat. Det hände en gång en sådan kväll, att jag själv fick mod att släppa ut ett rop i denna mörka, tomma väldighet i oemotståndlig lust efter att höra effekten. Jag smällde strax förskräckt igen dörren, och far i lampans ljuscirkel lyfte ett ögonblick huvudet från arbetet och såg strängt på mig, men han sade ingenting.

Söndagsmorgnar följde vi ofta med gamle väktare Ljungholm upp i tornet, då han ringde »försten». Många av mina erfarenheterna från dessa mina besök i kyrktornet gå igen i boken »Människan och klockorna». Bjälkarnas ofantliga flätverk från överst till nederst — murarnas tjocklek — själva klockbjässarna — klockklangen — allt tycktes mig av väldiga mått.

Likaså den gamla vinden i sockenstugan — och träden omkring den. Linden på själva kyrkbacken ansågs vara tusenårig. Rummet inne i stammen var vår lekstuga. Den föll för en sommarstorm för några år sedan och detta förändrade karaktären på hela kyrkbacken.

— — —

Det upprör mig, när folk lamenterar över verkliga eller inbillade oförrätter i barndomen. Kanske därför att jag själv aldrig haft något att lamentera över. Men om jag haft det, så skulle jag strax i början ha hejdat mig vid tanken på det som mina föräldrar kunde haft att klaga över. Och deras föräldrar i sin tur. Och så i det oändliga. Hur skulle vår generation våga anklaga, då den föregående, som kanske själv haft vida större skäl till klagan, ligger tyst och försvarslös i sin grav? — — — Min far växte upp på en liten stenig småländsk bondgård i en fattigdom så stor, att vi, hans barn, knappt kunna föreställa oss den. Våra barn skulle den förekomma, ännu mera ofattbar. Varför han också alltid var rörande tacksam över livets barmhärtighet mot honom i mandom och ålderdom.

Mot var född i ett s. k. herrskapshem, men har dock, liksom vi barn, tidigt fått lära både att arbeta och försaka. Vilket varje människa mår gott av.

— — — Att försöka se tillbaka till förfäderna åt fars håll kändes ungefär som att titta in i mörkret i den tomma kyrkan. Vi veta att de varit småbönder i oändliga led och aldrig utmärkt sig på något sätt. De föddes — levde livet strängt arbetande. Och gingo tyst och stilla i gravarna, den ena generationen efter den andra, på ett för oss som nu leva gripande enkelt och anspråkslöst sätt.

Far talade sällan om sin barndom. Det var honom tydligen emot. Av yttranden vi hört honom fälla ha vi dock förstått, att hans riktiga mor dött, då han var ett par år. Den snart därefter uppdykande styvmodern följde tydligen i de traditionella styvmodersspåren. Då far var sju, åtta år, gav hans far sig i väg till Amerika, varefter vår far i sin tur vandrade i väg till en farbror några mil från hemmet, där han fick ett slags hem.

Som exempel på styvmoderns ekonomiska sinne berättade far — utan bitterhet —, att hon brukade fråga barnen, både de egna och styvbarnen, om de föredrogo en liten tår riktig mjölk framför en full mugg, utspädd med vatten. Vi barn tyckte om att höra, att far alltid valt den lilla men oförfalskade mjölktåren.

Nu när jag själv med vördnad och glädje följer mina barns uppväxt och utveckling, tänker jag ofta på fars barndom. Han skulle kanske ha nått långt, om han fått en gynnsammare uppväxttid. Ett liv, som materiellt och kulturellt börjar så djupt nedifrån, når sällan i yttre måtto den utveckling som ett med från början bättre betingelser, varför det i allmänhet behövts två generationers arbete för att nå ett andligt resultat. Den första gör undan grovarbetet — den nästa uppfyller den andliga meningen. Om tredje generationen håller sig opåverkad av förvekligande yttre förhållanden, så händer det att där den verkligt fina blomman slår ut. — — —

På mors håll funnos inga hemligheter. Hon stammade från en gammal släkt av bruksfolk och ämbetsmän i Dalsland.

Mor var heller aldrig tyst och förbehållsam med sitt som far var. Hon var mera »läppalätt» och har ju också några droppar sydländskt blod i ådrorna, vilket ger mera fart och fest åt det tröga svenska.

Hon berättade gärna och för vem som ville höra på.

T. ex. om deras entré som nygifta i Långasjö:

— — »Och då vi så kom resande från stationen i hällregnet, genomblöta in på kroppen — var det festligt att få stiga in i vår sal, vår stora, vackra, ljusa sal med alla fönstren. Där var rest äreport utanför dörren med band och blommor och transparanger, som alltihop slokade ynkligt i regnet. På runda bordet stod i mitten en fin glaserad sockerkaka på minst tjugofyra ägg. Och en väldig terrin med risgrynsgröt med kanel och socker i rutor. Det var från prästgården. Från herrgården hade det kommit ett både djupt och vitt lerfat, fullrågat med friska ägg, en bjässe till gödkalvstek och den största smörtrilling jag någonsin sett. Det hällregnade hela tiden, men vi hade Littanla i köket och hon lockade oss oupphörligt till att skratta med alla sina ’tosingaforor’, så att fast det hällregnade tyckte vi bara att allting var roligt.»

— — — Vi barn sågo med förundran fotografier av den gamla herrgård i mellersta Småland, där morfar var disponent — eller förvaltare som han hellre kallades — både för gård och järnbruk. Det väldiga magasin han lät bygga året före nödåret 1868, där han samlat förråd så stora, att hela församlingen därifrån kunde få utsäde och delvis brödsäd, hade folket döpt till »det stora vita berget». Vi flickor hade ett dockskåp, som mor, då hon var liten, fått av självaste grevinnan Uggla. På silverskedar, som mor ärvt, funnos vapen och morfars namn ingraverade. Det var hedersgåvor till honom av adliga vänner. Morfars kusin, prosten Hammargren i Karlstad, var gift med Selma Lagerlöfs faster Nana. Litet långt ut i familjen, men för oss barn mycket glansfullt. I vår julgran hängde alltid högst uppe under stjärnan en stor, förunderligt skinande blå kula, som en av mors systrar fört med sig från en världsutställning i Paris — jag tror det var 1878. Mor, hon kunde berätta om motkullsjakter, så att vi hörde skottens eko i de tysta vårkvällarna och skrattet och pratet, då jaktherrarna sedan samlades kring smörgåsbordet och de stekta morkullorna. Morfar var alltid med både på jakten och på kalasen. Vi ryste då vi hörde, hur herrgårdens kokerska av fåglarnas inälvor fick laga till en pastej, som jaktherrarna funno vara det delikataste på hela smörgåsbordet.

Och kräftorna! Och kräftfångst vid bloss om nätterna! Kräftorna kostade tre öre tjoget — saltade kräftstjärtar tjugofem öre stopet. På den tiden voro kräftorna alltid lovliga. Alla åto kräftor. »Som ni och jag äter potatis», sade mor flott. Man kunde om somrarna inte möta en av brukssmederna på bruksbacken, vilken inte hade fickorna fulla av kokta kräftor, som han gick och åt på, och sedan slängde han de röda skalen kring sig, sade mor. Och jag, jag såg strax för min inre syn dessa sotiga brukssmeder, ätande dessa röda kräftor och slängande de korallysande skalen på den svarta bruksbacken.

Mor var åtta år under det stora nödåret 1868 och hade därför tydliga minnen därifrån, t. ex. av hur människor och kreatur måste dricka det sumpiga vattnet i sjöar och mossar, då alla brunnar voro uttorkade. Och av mannen, som kommit in utsvulten i deras kök och ätit ärter och fläsk, varpå man fann honom sittande död nedanför backen. Han hade ätit ihjäl sig.

Då mor berättade blev det gärna som i Tusen och en natt. Om en historia var utgångspunkt spanns därifrån andra trådar, som blevo till nya historier, så att det inte alltid var lätt att hitta tillbaka. Gång på gång måste mor berätta historien om den redan förut omnämnda gudfruktiga husardottern, som av en ogudaktig far blev utkastad i vinternatten och på ett brutet ben tog sig fram ända till herrgården, där mor bodde i förvaltarbostaden och hennes nåd Aschan i huvudbyggningen och där hennes nåd sedan tog hand om henne. — De, liksom många av människorna mor berättade om, kommo sedan att figurera i mina böcker. — — —

Ty oftast äro dessa människor verkliga, antingen från mors eller från min egen barndom. Och de som spela huvudrollerna i böckerna voro också i verkligheten de som i mina ögon voro de mest betydande.

Lena.

Den gammaltestamentliga storheten över henne både till det yttre och till karaktären kan ingen bestrida. Och lika stor som hon själv var, lika litet var hennes hus. Vävstolen fick knappt rum därinne. Jag ser henne fullkomligt klart för mig med hennes vida och styva viktoriakjolar — skiftande i blått och brunt eller i blått och grönt. Hon och fosterdottern voro likadant klädda, även om den lilla var i småskoleåldern. Lena bar alltid det stora knytet med garnet eller väven på en stav över axeln liksom en vandrande gesäll, men lilla Astrid — som jag döpt till Nanny — bar sitt knyte i handen. Bortsett från storleken sågo de bakifrån alldeles likadana ut och togo ut stegen med samma gravitetiska värdighet.

Lena var en stark och egendomlig människa. Den stora roll hon spelar i mina böcker förtjänar hon. Det ansikte jag har givit henne i bild är emellertid inte hennes annat än som typ. Hennes var mera knotigt med en bred, knagglig näsa, liknande Michelangelos. Men figuren är hennes. Förresten finns det ingen fotografi av henne, ej heller någon annan avbildning. Hon finns endast kvar i mina böcker samt i vårt minne, vi ännu levande, som känt henne. Inte heller en grav har hon kvar. Hon låg i linjen och förrän någon av oss, som känt och hållit av henne, kunde hindra det, blev graven, då tiden därtill var inne, omgrävd till en ny grav. Mor berättade det, då jag kom hem till Långasjö en sommar.

»En lördagskväll, då jag gick fram till graven för att vattna och sätta dit blommor, som jag brukade, var graven uppgrävd. Jag såg att kotorna, som låg bland den uppkastade mullen, var så ovanligt stora och grova, så jag förstod strax, om jag inte vetat det därför att graven var borta, att det var Lenas grav, som blivit uppgrävd. Ack, att det ska vara så trångt på Vår Herres åker, att inte det jordiska stoftet kan få vila i frid till uppståndelsens morgon», suckade mor.

— — —

Peter Målare.

Han var borta, då jag kom till världen. Men hos Lena hängde två av hans målningar, »Mannens åldrar» och »Kvinnans åldrar». Fast det inte är mer än omkring trettio år sedan Lena dog, har jag inte varit i stånd att finna dessa målningar. Antagligen ha de förstörts redan på auktionen efter Lena, så som så mycket som räknas till gammalt skräp förstörs på auktionerna.

— — —

Littan-la och kyrkovärden Peter Magnus Johannesson.

Två av vår barndoms hörnstenar.

Littan-la går oupphörligt ut och in i denna värld, i alla väder och under alla årstider. Om vintrarna utövande sina hjältedåd på klappbryggan eller i bykhuset. Om somrarna arbetande i trädgården, förtjust luktande på sin evinnerliga dillkvist. Om vårarna sättande eller kupande den livsviktiga potatisen. Om höstarna rivande denna potatis till stärkelse eller kokande den till svinmat. Stigen upp till hennes stuga på en berghäll i skogen hölls av oss barn och av Littan-la själv fast upptrampad. Om somrarna halkade vi på den slitna barrströdda marken, om vintrarna gledo vi på isbeläggningen.

Littan-la arbetade hos oss för de berömda trettiotre örena om dagen.

Nu får hon försvinna genom trädgårdsgrinden, som för ut i gärdet, och vidare på stigen upp i skogen. Dillkvisten håller hon i nypan och luktar på, eller också har hon den instucken i klänningslivet. Ty det sista hon företog sig, innan hon gick hem om sommarkvällarna, var att gå fram till dillandet och nypa av en frisk dillkvist, som hon passionerat pressade mot sin näsa.

Då jag redan i mina böcker talat om både kyrkovärden och Littan-la, får det här vara nog.

Människovärdet hos dem kan det däremot inte talas för mycket om. Detta berodde helt enkelt på att de genom hela livet bevarat sitt väsens egenart.

Det är gott med utveckling. Och skillnad på utveckling och förändring. Det är icke alltid gott med förändring. Min glädje att komma tillbaka till min hemsocken och känna igen allt det jag sätter värde på beror mycket på att åtminstone de äldre sakna den anpassningsförmåga, som bland annat Montaigne så högt prisar. Dessa människor passa in i denna miljö och i ingen annan. Och varför skulle de passa till andra miljöer? Den skola deras liv har varit i den miljö, där de vuxit upp, är god och härdande. Stort sett lika god som vilken annan livsskola på vilken som helst annan plats i världen. — — Socknen är annars så modern, att den nu också fått lyktor längs vägen i kyrkbyn, vilka lysa i de mörka kvällarna »lika bra som ett dåligt månsken», skriver mor. — Men liksom jorden, den stränga och goda mor de höra samman med, äro de sig innerst inne lika. Det är gott att komma hem igen, därför att de människor man alltid har känt och lärt hålla av precis som de äro inte därvidlag bereda några överraskningar.

Visst kan man med goda skäl tala om utveckling hos dem, den naturliga genom de olika åldrarna. Men denna utveckling förändrar dem inte. Såsom de voro tänkta av sin skapare, sådana förblevo de utan att förvirras av denna världens mångskiftande väsen.

På kyrkovärdens och hans hustrus grav är rest en fin polerad sten, och inne i kyrkan hänger den ljuskrona de skänkt församlingen. Littan-las grav är alldeles överväxt av murgröna. En lavendelbuske är planterad vid huvudändan (jag ville hellre haft en dillplanta, men det tyckte mor var ogudaktigt!). Och då vi om lördagarna gå med blommor till våra andra gravar, gå vi också alltid till Littan-las. Vi räfsa och vattna och göra fint där som hos oss själva. — — På kyrkbacken uppträdde också ibland en ståtlig husar. Genom sin längd, sina höga blanklädersstövlar, sin blå uniform med de gula snörena och de blanka knapparna gjorde han god effekt bland det bastanta mörkklädda kyrkfolket.

En liknande effekt gjorde också en brud i sin festliga bruddräkt. Eller en gudmoder med barnet i armarna. —

Några av dessa värdefulla människor har jag i mina böcker ännu en gång låtit visa sig på livets skådeplats, såsom de rörde sig i glädje, i sorg, i arbete och vila inför mina ögon, då jag var barn och ung.

— — —

Min klockarefars högsta åtrå var att göra nytta — att gagna med varje fiber i sin kropp och varje tanke i sin hjärna. Ursunda instinkter ledde honom därvidlag.

Hans sångkör t. ex., sammansatt av det mest primitiva av allt material, offrade han ett outtröttligt arbete. Man kan väl säga, att han därvidlag måste forma i den hårda graniten. — Det är lätt att se humoristiskt på denna sångkör, som var lika oregerlig som den gamla orgeln. Hur för basarna huvudsaken tycktes vara att känna läktargolvet bäva för de basunstötar de åstadkommo! Och de skyhögt stigande tenorerna som satte en ära i att komma taket att rämna. De gälla sopranerna voro dock de mest svårmanövrerade, ty vars och ens ambition var att överrösta alla andra stämmor i kören. — Så var det i början. Far tröttnade dock inte. Han tuktade så småningom detta motsträviga material. Lärde dem underordna sig varandra och musiken genom att arbeta samman de stridiga och starka stämmorna i mångstämmiga körer och hymner, som tycktes ligga himmelshögt över deras musikförstånd. — Och inte heller tröttnade sångkören. De gingo de långa vägarna — ofta milslånga fram och åter — från utkanterna av socknen i mörka höst- och vinterkvällar för att öva sånger till någon högtid — ett tungt extra arbete efter dagens gärning på gårdarna.

Det finns inte många av min fars mångtusentaliga elevskara, som icke ha övat in Beethovens Lovsång och sjungit den från läktaren i Långasjö kyrka jul eller påsk eller pingst. Vem vet, om inte detta kan ha haft en förädlande betydelse för dem som människor. — — — Lika förädlande som hans arbete att intressera folket för fruktträdsodling. Vart och ett av alla dessa skolbarn fick av honom på den sista skoldagen överräckt ett litet ädelt fruktträd, av honom själv ympat och skolat. Det är tack vare far som det nu runt omkring i alla dessa hem finns både gravenstein, rosenhäger och grågyllen. — — —

— — — Den trettonde november var en av årets märkesdagar. Ty natten mellan den trettonde och fjortonde brukade på den tiden stora stjärnfall regna ned. Lena kom alltid kvällen före denna natt och bad oss vara beredda, ty det var förutsagt att jorden skulle förgås under en sådan stjärnfallsnatt.

Själv var jag lycklig över att min födelsedag inföll den tolfte november, så att jag alltid kunde hinna fira den innan domedag.

— — —

Ett par år innan jag föddes var morfar en enda gång i mitt hem. Han lär ha kört alla de tjugo milen med den berömda ljusbruna hästen, som uppnådde en fabelaktig ålder, ett slags Metusalem bland hästar. Det var på våren, och mor hade plockat späda nässlor till nässelkål åt honom — en av morfars livrätter. Kokt torskhuvud var en annan och stekta morkullor en tredje. — —

En bild från den tiden — första delen var jag inte själv med om — står vacker och på sätt och vis gripande för mig. Mor talade om för oss barn hur morfar dog och att hon blev kallad till hans dödsbädd, då hennes egen förstfödde var några månader gammal, vilket hände mitt i en ovanligt kall vinter. Mor måste resa landsvägen de många milen och tordes inte taga den nyfödde med på resan. En kvinna nära hemmet hade en pojke jämngammal med »vår». Hon påtog sig att amma båda barnen, medan mor var borta. Och mor måste under vägen alltemellanåt stiga av skjutsen och gå in i främmande gårdar de körde förbi för att höra om där fanns något nyfött barn, som kunde dricka ur hennes mjölk. »Det var så underligt», brukade mor säga, »jag kände det, som om jag skulle röva bort barnen från deras mödrar.»

Och nu kommer det vackra och gripande i bilden, en pendang till den mor här har skildrat. Den var jag själv med om.

Då min minste bror var tre, fyra månader gammal — mor var då omkring fyrtio år — kom en dag, då mor just hade satt sig ned för att giva pojken bröstet, en ung och skön dam, som var gäst i prästgården. Hon hade lämnat sin förstfödde, som var jämngammal med vår minste, kvar i hemmet, då hon visste att här fanns en som kunde befria henne från mjölken under de timmar hon var borta. Och nu kom hon och bad, att pojken skulle få dricka ur hennes bröst. Jag stod bredvid mor och minns klart, att det var något som upprörde mig i detta. Varför kunde jag kanske i dag ge klart besked på. Då förstod jag det inte.

Och mor!

Hon satt där och hade just börjat ge pojken mat, men sade naturligtvis strax hövligt, att pojken gärna var till tjänst. Men hur rörande glad och stolt var hon inte, då den lille tre—fyra månader gamle ungen med klar motvilja vände sig bort från det unga spända bröstet och med yttersta välbehag åter började suga på mors, som icke längre var vare sig ungt eller spänt efter att under årens lopp ha sugits av sex glupska munnar.

Den yttre bilden står outplånligt i mitt minne. Och det psykiska intrycket likaså: den smala, sköna damen med bredbrättad svart plymhatt sittande bredvid mor med klänningen uppknäppt, så att det unga liksom pärlemorskimrande bröstet med sin rosiga bröstvårta skymtade fram bland ett virrvarr av snövitt, spetsprytt linne, bjudande sig fram liksom övermodigt, ungt och skönt och frestande. Och bredvid mor! Med sitt slätkammade svarta hår, sin enkla hemvävda klänning, det grova, röda livstycket med sina vita benknappar, det grova linnet och det efter sex barnsängar icke längre unga bröstet med sin stora bruna bröstvårta, modfällt slokande nedåt.

Mor och jag kände säkert samma olidliga spänning, om ungen skulle falla för det unga bröstets frestelser. Och vi kände säkert — det såg jag på mors ögon — samma väsensart av triumferande glädje över att han tvärt och avgjort ratade det fina främmande och trofast vände sig mot sitt eget, med välbehag grabbade tag i mors bröst och med glädje sög hennes gamla och slitna vårta. — Damen med allt det rosiga pärlemorskimrande fick gå till barnmorskan, som »mjölkade» med ett glas med gummiboll.

Detta var den pojkens första karaktärshandling, och den kan man lugnt kalla symptomatisk för honom, för vilken trofasthet alltid varit första budet i lagen.

Att definiera mors och mina känslor skulle föra för långt in på instinkternas dunkla område.

— — —

Vår trädgård, som jag redan talat om i de små värendsböckerna, var en kombination av det nyttiga och sköna. Den hade ett plus framför andra trädgårdar i en gammal vit orm, som bodde i stenmuren runt omkring den. Alla vi barn hade sett denna vita orm och lagt märke till att den helst visade sig, då något betydelsefullt skulle hända.

»En vit orm betyder lycka», sade Lena.

— — —

I det följande ett par stämningar från denna tid, kanske värda att gömma på för deras friskhets skull. — — —

En oktobermorgon.

Frukten är inhöstad, men det lönar sig ändå att göra en rekognosceringstur under träden. Ett eller annat kvarglömt äpple eller päron, något gult eller blått plommon kan ha fallit ned under natten och ligga kvarglömt och lysa bland fuktiga gula löv, tävlande med dessa i färg och med en smak, innehållande ett koncentrat av all sommarens och höstens ljuva sötma. — —

En annan bild från denna sena årsens tid utanför trädgården — nere vid kyrkstallarna. Den bilden vill jag nu stilla bedja om nåd att kunna frammana i all sin friska skönhet.

Mitt emot de djupröda kyrkstallarna reste sig på den ena sidan vägen två ekjättar med stammar som grå klippblock, med ett grensystem svindlande högt uppe, bestående av grova buktiga boaormar, som likt kraftiga ornament avtecknade sig mot rymden. På andra sidan vägen, närmare stallarna, en jättelik ung och frodig lind, ett stort suräppleträd och längst bort en rönn. Det såg ut som om dessa träd, som annars aldrig uppnå någon imponerande storlek, av alla krafter ansträngde sig för att nå upp till samma storlek som ekarna och delvis hade lyckats. Lindens högsäsong var i juli — då brusade där en fridfull orkan av miljoner humlor och bin i kronan. Rönnen hade två glansperioder — en då den blommade om våren och den finaste om hösten, då de röda bärklasarna tyngde de fina, nakna grenarna. Surapeln stod också som en brudbukett varje vår och dignade varje höst under sina gröna frukter. — I »Värendsmän» står det skrivet, att en av min barndoms ivrigaste önskningar var att få se alla dessa träd blomma på en gång. Jag hade för mig, att detta kunde ge människan en försmak av himmelens salighet. Vilket är mycket möjligt. — Ekarna visade först i oktober vad de företagit sig under loppet av sommaren. Då regnade de ofantliga trädens små frukter ned i gräset och över vägen — bruna — gula — ljusbruna — vissengröna. De lågo i stor ymnighet i det korta gräset och över den mörkt fuktiga vägen, var och en fulländad i form, daggig och oberört skön. Och på andra sidan vägen strödde suräppleträden ut sin rikedom i gräset. Suräpplen äro aldrig lysande i färgen — bara gula eller gröngula i alla tänkbara nyanser. Men en sådan kall, daggvåt oktobermorgon förmå de ändå att lysa.

Rönnbären, den tredje fruktsorten vid stallarna, gjorde största yttre effekt. Klasarna hängde emaljhårda och nakna bland få kvarsittande bronsfärgade löv. Deras häftigt lysande cinnoberröda bildar ett rungande ackompanjemang till ekarnas brungula och suräppleträdens gröngula fruktsymfoni och till bakgrund för denna färgorgie kyrkstallarnas djupa purpurröda. — —

Vi barn kommo vandrande tidigt dessa morgnar för att inhösta rikedomen, innan böndernas arbetsvagnar kört över och krossat äpplen och ollon. Hade vi ögon att se med, skådade vi då denna orörda helhetsbild och färgsymfoni: ekarnas granitgrå majestäter, som reste sig himmelshögt — stallarnas långa, långa, långa djupröda länga med svarttjärade dörrar och grönmossigt tak — den ljusbruna, fuktiga vägen, den dimmigt blågröna gräsvallen översållad, som om en frikostig såningsman nyss gått fram där och tankspritt slösande dråsat ut alla dessa gula och gröna frukter. Och som en upprest fackla under den ofantliga, genomskinliga himlen rönnen, med symfoniens starkaste färgackord.

Klart som på en färgkarta ser jag nötbruna ekollon, kallgröna suräpplen, den regnvåta, sandbruna vägen, det grågröna, daggiga gräset — våra blågredelina, vaina barnahänder. — — — Vi voro ute i det prosaiska uppdraget att insamla svinfoder mot ett öre kannan för ekollon och ett öre skäppan för suräpplen. Den som här avbryter mig med upprörda ord om underbetalning, vill jag strax lugna. Det var verkligen en ganska god betalning. Vi kunde lägga oss ned på knä på vägen och med händerna föra samman ekollon i små högar, som vi sedan med båda händerna öste upp i våra mått. I gräset måste vi plocka dem ett för ett, men också det gick tämligen fort. Suräpplen samlade vi i de fyrkantiga, krönta trämått som rymde fem fot. Ett sådant mått fyllde två av oss lika fort, som två andra buro det bort till grisstian.

Det är anmärknings- och beaktansvärt att kunna se, då man plockar suräpplen och ekollon, att det inte bara är svinfoder man sysslar med, utan hela tiden kunna vara fylld av intresse för andra, inte direkt nödvändiga känslor, då man samlar svinmat. Att kunna fröjdas över att ollonen ligga friskt gulbruna, ljusgula, där de släppt fästet, att hela tiden ha levande i sig den hisnande känslan av ekarnas storlek, av grenarnas klart tecknade ornament mot himlen över sig. Att förnimma höstligt kråkkrax som något, som fullkomnar bilden samman med de gulgröna suräpplena, som ligga bredslatjockt, och apelns eget, ännu långt in i hösten gröna block av grenar och blad. Att hålla detta levande i sig, medan man samlar föda till svinen — det är sålunda man också under ogynnsamma yttre förhållanden håller liv i själen. Åtminstone är detta en form som duger för folk, som arbeta med det jordiska och inte vilja bli förblindade och tyngda av det. Sålunda kunde varje bonde och bondhustru använda syn, hörsel och luktorgan, medan de arbetade med rygg och armar. — —

I alla mina levnadsdagar skall jag tacksamt bevara minnet av dessa klara, kyliga oktobermorgnar, då vi med vaina barnahänder samlade in ollon till svinen. — Min väg på jorden har förskönats, mina trötta steg bevingats, mitt bröst vidgats vid tanken på dessa morgnars stora, trygga, jordiska frid och meningsfullhet. Höstluften — den odefinierbara blandade doften av fruktbarhet och förgängelse! Och tystnaden! Vemodigt förväntansfull, hög, genomskinlig, vars överjordiska lugn tycktes förstärkt och förstorat av de få och blida ljud som hördes: ett frostbitet blad, som lossnade från sin gren och stilla singlade till jorden — ett suräpple, som med en duns föll i gräset, ett ekollons lilla hårda, korta smäll mot vägen.

Eller en bonde, som fridfullt sakta kom körande på väg till kvarnen, sittande högt på sitt rika säcklass. Himlens och jordens stillhet och ro tycktes uppgå i en högre enhet i denna vadmalsskrudade, smorlädersbestövlade bonde. Han kunde likna en förklädd gammal ängel, skinande i ansiktet av höstens, mättnadens och det välöverståndna skördearbetets sälla frid.

Tystnaden, då vagnen försvunnit i kröken, var så stor, att om en ko råkade böla eller en tupp gala, den rämnade med ett brak som av ljudet från en domedagsbasun.

— — —

Ett bestämt slags sommarmorgnar äro värda att också offra några rader på.

Klockan halv två i smultron- eller hallontiden kunde det försiktigt banka på köksdörren. Det var vår granne barnmorskan, som liksom jag hade bärplockningsfeber i blodet. Att barnmorskan kunde gå med ut på brånarna, där det var omöjligt att hastigt få fatt på henne, betydde att hon just då inte hade någon hustru, som »väntade sig». Vi två — ibland var också någon av bröderna med — skyndade då i väg med våra tomma korgar. En smörgås som åts på vägen var den enkla frukosten.

Det var i de år, då den skogrika herrgården blivit såld, skogen skövlad och förvandlad till svedjeland. Därefter uppstod brånarna med miljoner smultron- och hallonplantor. Det gick liksom i epoker eller perioder. — — I »Livets och årets festdagar» står det skildrat, hur en sådan bråne uppstår: »Jag var inte många år då, men jag minns med skräck den kalla tomheten över gårdens stora ägor. Oändliga stubbfällor öppnade sig, där man förr gått i djupaste skog, och ensamma björkar, som förr stått i gott skydd av täta gröna granar, stodo plötsligen nakna och frysande, vajande hit och dit med sina långa kraftlösa stammar och med sina små duskor till kronor i toppen. Men runt omkring stubbarna sköto där upp miljoner av smultronplantor, och jag minns att vi, de första åren efter skogsskövlingen, köpte smultron så många vi ville för tjugofem öre kannan. När jorden växte samman i grästuvor, var det slut med smultronen. Då kom hallonepoken. Man plockade hallon skäppevis. Hallon översvämmade socknen i några år, tills plötsligt också de voro borta och det blev tyst på de stora brånarna. Men det var en egen levande växande tystnad, och då några år gått, sträckte redan unga granar sig skyddande upp mot de stackars svajiga björkstammarna, och mossan bredde sig mjuk och grön över de ruttnande stubbarna.» — — —

Då jag och barnmorskan efter en tämligen lång vandring på idel skogsvägar kommit fram till bärställena, satte vi ned de s. k. tömmekorgarna vid något högt, lätt igenkännligt träd eller klippblock, varav det låg många liksom av en jätte vårdslöst utkastade över de annars kala brånarna. Varpå vi gingo åt var sitt håll med de mindre plockkärlen. Runt varje stubbe stodo smultronstånd — jordgubbsliknande, dignande av jättesmultron. Ty i askan i jorden, som förut gött potatisen, fanns ännu så mycken kraft kvar, att den kunde driva fram smultron större och saftigare än vanliga vilda.

Hallonen voro — då deras tid sedan kom — också stora som trädgårdshallon.

Ack, dessa morgnar på smultron- och hallonbrånarna med sitt ivriga plockande och sin tävlan om vem som först kunde fylla korgarna! Och det kära besväret att sedan bära korgarna hem de långa slingrande genvägarna — tunga, så somliga barnaarmar tycktes släpa på jorden i flera timmar, sedan de släppt korgarna. Och så mogna voro hallonen, att en liten röd rännil av saft samlade sig på marken, så fort vi satte ned korgarna för att vila oss.

Inte begriper jag nu, hur vi sedan kunde både hålla oss vakna och följa med i skolan under hela dagen. Ty aldrig hände det, att vi barn, fast vi varit uppe sedan klockan halv två, lade oss tidigare på kvällen för den skull.

Vilket barnmorskan alltid gjorde!

På en sådan bärtur till brånarna vid Fåglaflyet — då jag råkat komma långt bort från de andra — märkte jag plötsligt, att många stora rovfåglar skrikande kretsade omkring en bestämd plats på brånen. Jag blev nyfiken och gick försiktigt närmare, försiktigt, ty fåglarna samlades i allt större antal och de läto underligt vilda och ondsinta. Både korpars och råkors skrän hördes nästan hotande. Platsen, där de samlade sig, dels svärmande i luften, dels sittande och flaxande med vingarna på de väldiga klippstensblocken, var övervuxen med små björkar och högt hallonris, varför jag kom alldeles inpå, innan jag upptäckte orsaken till oväsendet. Först syntes ett par stelt upp i luften utsträckta, vitbrokiga kreatursben, sedan såg jag de andra benen och en frukansvärt uppsvälld brun- och vitbrokig oxkropp, som låg på ryggen med alla fyra benen pekande stelt i vädret. Ett av benen var krökt, som om det varit brutet mitt på. De svarta fåglarna tycktes bli alldeles rasande, då jag närmade mig detta, som de väl ansågo för sitt säkra byte. Jag måste skynda mig därifrån för att inte riskera att få ögonen uthackade, så nära kände jag suset av de sträva vingarna och såg glimten av vassa klor och näbbar.

Scenen där i skogen har jag sedan använt i »Kronan» i kapitlet Korparna. Den döda oxen, de rasande, lystna fåglarna i tystnaden i den sköna, vilda miljön på brånen satte många tankar i omlopp och skapade ett myller av bilder.

— — — Sent på hösten drogo vi i väg utåt Sörböjden, där alla stenmurar voro kantade med vilda rosenbuskar. Vi buro stora spånkorgar på armen för att samla in nypon till vinterförråd. Ännu senare plockade vi slån. De skulle helst vara frostbitna. Det blir härlig saft av slån. En färg och en smak djup och fyllig som bourgogne.

Åt Norrböjden drogo vi för att samla hasselnötter. Det skedde genom att skaka de stora buskarna, så att ett regn av nötter smattrade ned på den av fåren avgnagda gräsvallen, där vi sedan kunde föra dem samman med händerna och ösa upp dem i korgarna. — Ibland hade ekorrarna varit före oss! Då fingo vi gå hem med tomma korgar.

— — —

Min socken — denna lilla stat i staten — är det samhälle jag stött på under min jordevandring, där jag törs säga, att någorlunda demokratiska tillstånd rådde. Och där alla göromål, både grova och fina, respekterades och även utfördes i varje hem. — — —

Far var bara vanlig organist i en liten vanlig landskyrka med en oregerlig gammal orgel, men musikmänniska — det var han. Också tekniskt var han tämligen överlägsen. Då han aldrig haft råd att köpa dyra noter, lånade han och skrev av sådana, som han gärna ville äga, både klassiska musikstycken och framför allt sånger — flerstämmiga till sångkören och för en röst, som mor sedan sjöng till fars ackompanjemang.

Jag har — efter egen mening — alldeles oförtjänt fått rykte att luta litet åt »idylleri» i mitt arbete.

Ack, vad äro mina små försök att skriva om idyller mot den verklighet jag upplevde!

Sommarkvällar, då far och mor rodde ut med oss på sjön och far tog fram flöjten ur fodralet och skruvade ihop den, medan ett par av oss barn fingo ro mot löfte att föra årorna ljudlöst.