Else Faber

Andreas Hofer

Biografi af Tyrols frihedshelt

Lindhardt og Ringhof

Andreas Hofer
Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 1960, 2019 Else Faber og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788711822234

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

FORORD

»Andreas Hofer« er en biografi af Tyrols frihedshelt og er historisk nøjagtig, da den støtter sig paa anerkendt litteratur om aaret 1809.

Men »Andreas Hofer« er ogsaa en roman om den jævne gæstgiver i Passeierdalen, som kæmpede for sine idealer og blev dem tro til døden, skønt han blev skuffet og forraadt af Østrig.

Maaske vil Andreas Hofers grænseløse og naive tro paa Gud virke eksalteret paa en del læsere. Men Hofer var den, han var. Ægte, uforfalsket. De ord han havde paa læben, kom fra hans fromme hjerte – og noget hængehoved var han ikke. Tværtimod var den stovte tyrolerbonde en slagfærdig og munter mand.

Jeg skylder læserne en forklaring paa de mange datoer i bogen. De kan maaske virke distraherende og irriterende, men de er efter min mening nødvendige, for at man kan gøre sig klart, hvor forbløffende hurtigt begivenhederne fulgte efter hinanden.

Tilsidst vil jeg rette en tak til Nationalbiblioteket i Wien, der har stillet det nødvendige materiale til raadighed for mig. Ogsaa kustoderne i »Ferdinandeum« i Innsbruck vil jeg takke for deres hjælp, og en særlig tak vil jeg bringe pater dr. Paskal Plaseller i franciskanerklosteret i Solbad Hall for hans elskværdige assistance i katolske spørgsmaal.

Else Faber.

1. KAPITEL

Mødet med munken.

Munken standsede og aandede dybt ud. Han havde overstaaet den anstrengende tur over Jaufenpasset, hvor der laa dyb sne i bjergkløfterne – selv her i begyndelsen af juni – og hvor vejen kun var et tiltraadt spor midt i det glitrende hvide. Og nu stod han og saa ned i en grøn dal – Passeierdalen. Dybt, dybt nede i bunden laa en lille by – næh, den var for resten slet ikke saa lille. Det maatte være St. Leonhard. Munkene i benediktinerklosteret Marienberg, hvor han havde opholdt sig hele vinteren, havde sagt, at naar han havde passeret Jaufenpasset, kunne han se lige ned i St. Leonhard. Men det var ikke dér, han skulle være hjælpepræst. Det var i St. Martin. Byen laa længere nede i dalen. Ikke ret langt. Den værste del af rejsen var allerede overstaaet. Nedturen varede maaske nok en syv – otte timer, men det var kun legeværk. Stien, han skulle følge, var god. Den blev brugt, naar tyrolerne skulle over Jaufen med deres pakheste. De handlede med vin og enziansnaps. Flere af dem kom vidt omkring, helt op i Nordtyrol. En enkelt, værten i »Sandhof«, kendte munkene i klosteret meget godt. »Sandhof« laa mellem St. Leonhard og St. Martin, og gæstgiveren var en from og dygtig ung mand. Han hed Andreas Hofer. Pater Gregor maatte absolut gaa ind og bringe hilsener fra dem, naar han kom forbi. Og det kunne han ikke undgaa. »Sandhof« laa lige ved Passerfloden paa selve hovedvejen mellem de to byer ...

Pater Gregor smilede. Hvis Andreas Hofer var lige saa tiltalende og god som den vin, han solgte til munkene, havde han ikke noget mod at gøre hans bekendtskab.

Nedturen var langt fra legeværk for den franske benediktinermunk. Pater Gregor var født i Elsass og havde i mange aar opholdt sig i Paris. Under den store franske revolution var han som saa mange andre præster og munke blevet forjaget, klostrene var nedlagt, kirkerne lukkede. Nu dyrkede Frankrig fornuftens gudinde og havde ikke brug for kirkens tjenere. Pater Gregor havde flakket rundt. I et par aar havde han været i et kloster i Schweiz oppe ved Bodensøen, men saa havde hans orden ment, at han burde tage til Marienbergstift i Vintschgau i Tyrol. Og nu skulle han altsaa være hjælpepræst i St. Martin ... Hvis han da nogensinde naaede ned i den dal. Han syntes, han havde gaaet i evigheder. Hans knæ værkede, og benene føltes som stive pinde under den lange folderige kutte. Nej, han var ikke vant til at vandre i bjerge. Han maatte hvile lidt ...

– – –

Andreas Hofer, værten i »Sandhof«, havde været oppe paa sæteren. Det var lige paa denne tid, den blaa enzian til snapsen skulle plukkes. Mange kunder havde bestilt enziansnaps. Hans gode ven, Elias Domanig, værten i Schönberg, havde allerede rykket ham. Og da han i morges saa, at det ville blive fint vejr, trak han en af sine pakheste ud af stalden og sagde til sin kone, at i dag ville han samle urter. Anna nikkede. Hun var en dygtig kone og var vant til at passe gæstgivergaarden, naar Andreas var paa rejse for at handle.

»Hils Johann og sig, at hans far kommer hjem med noget godt til ham – maaske en guldklump«! Hofers øjne blinkede gavtyveagtigt.

»Tror du, en toaars dreng har forstand paa guld,« Annas alvorlige ansigt oplystes af et smil. »Du maa hellere plukke en buket alperoser til mig deroppe!«

»Du skal nok faa dine alperoser!« Hofer svingede sin bredskyggede sorte hat og drog af gaarde ...

Han havde baade faaet samlet begge pakkurve fulde af enzian og plukket alperoser til Anna. Det havde været en smuk dag med solskin og høj klar luft. Han elskede sine bjerge. Hver tinde havde sit særpræg, hver kløft sin skønhed. Disse stolte klippetoppe var saa nær ved skyerne og himlen. Deres snekalotter glødede nu som purpur i aftensolen. Intet land var saa smukt som Tyrol. Han ville ikke kunne leve uden sine bjerge ...

Da hesten drejede om et klippefremspring, saa Hofer munken. Han sad paa skraaningen ved siden af stien, men hovedet var sunket ned paa den ene skulder, og hans ransel var faldet ud af den slappe haand. Pateren sov. Hofer smilede, det var vist bedst at faa ham vækket. Staklen var nok træt efter en lang vandring.

Pater Gregor vaagnede forvirret op, da Hofers stærke haand blev lagt paa hans skulder. Han gned øjnene og saa en kraftig tyroler i grøn jakke og rød brystsmæk. Mandens ansigt var solbrændt med røde kinder, næsen var kort og bred, øjnene nøddebrune og spillevende, og saa havde han et bølgende sort fuldskæg, der naaede ham ned paa brystet.

»Hvor skal I hen, pater?« spurgte en usædvanlig smuk stemme. Den var paa én gang mild og mandig.

»Jeg skal til St. Martin – men jeg var nok faldet i søvn.« Pater Gregor saa lidt forlegen ud, da han rejste sig. »Jeg er ikke saa vant til at gaa i bjerge. Jeg er vist blevet lidt stivbenet. Men tak, fordi du vækkede mig.«

»I maa hellere sætte Jer op paa min hest. Jeg skal nemlig samme vej. Jeg er vært i »Sandhof«, den ligger ikke ret langt fra St. Martin.«

»Jamen, saa er du jo Andreas Hofer.« Pateren saa meget oplivet paa hans brede, sorte læderbælte med sølvbogstaverne A. H. »Jeg skal hilse dig mange gange fra munkene i Marienberg. Jeg har boet der i vinter, og nu skal jeg være hjælpepræst i St. Martin.«

»Jamen, saa er I jo Pater Gregor.« Hofer smilede. »Vores præst i St. Leonhard har talt om, at I skulle komme. Jeg takker for hilsenen og haaber, I vil overnatte i »Sandhof«. Det vil være mig en stor glæde.«

Pater Gregor tog baade mod tilbudet om at ride paa pakhesten og indbydelsen til at overnatte. Han var virkelig saa træt og udaset, at denne mand kom som en himlens gave. Og han saa meget rar ud ... Nej, det var ikke rigtig ordet, der dækkede over Hofers personlighed. For man var straks klar over, at han ikke var en ganske almindelig tyrolervært. Der var noget stærkt og ægte over ham. Manden hvilede i sig selv. Han var i aandelig og fysisk balance. Han maatte være en lykkelig mand. Pater Gregor glædede sig til at sove under hans tag ...

Men da de kom til Sandhof, havde munken slet ikke lyst til at sove. I den store hyggelige skænkestue med træpanelerne og bjælkeloftet sad nogle bønder fra dalen og drak vin. Der var ogsaa et par af hans fremtidige sognebørn fra St. Martin, sagde Hofer og pegede over paa det lange egetræsbord under Madonnabilledet, hvor et par unge mennesker sad og spillede kort.

»Det holder vi af her i Tyrol, men vi er ogsaa flinke til at gaa til messe.« Hofer smilede til pateren og satte en kande vin og et bæger foran ham. »Om lidt kommer Anna med maden. Hun er en dygtig kone; hvis hun ikke kunne styre det hele herhjemme, kunne jeg ikke saadan være paa farten til hver en tid.«

Hofer gik rundt og talte med gæsterne. Pateren fulgte ham med øjnene. Han syntes, at han allerede kendte denne mand saa godt, skønt det kun var faa timer siden, han havde truffet ham oppe i bjergene. Paa vejen havde Hofer fortalt ham om Passeierdalen og sit eget liv. Den aabne naturlige maade han satte en fremmed ind i egnens forhold og sine egne glæder – og bekymringer – havde forundret præsten. Han var ikke i sit hjemland vant til, at folk frivilligt kom frem med deres problemer. De franske bønder lærte man ikke saa let at kende. Selvfølgelig bekendte de deres synder i skriftestolen – men det var jo for at faa absolution.

Denne unge vært fortalte om sine prøvelser ganske uden sentimentalitet. Han var ikke noget hængehoved. Da han var tre aar, mistede han sin mor. Hans far havde ogsaa været vært her i Sandhof, og efter sin kones død giftede far’en sig igen. De fire børn fra første ægteskab havde vist haft nogle drøje aar, men det gik Hofer let hen over. Han fortalte om sin skolegang i St. Leonhard og om sine ture i bjergene. Spændende ting havde han oplevet. Han havde lært at klare sig selv, og han havde lært at arbejde. Tolv aar gammel mistede han sin far. Aabenbart var stedmoderen en meget daarlig økonom. Hofers ældste søster giftede sig, og det unge par overtog den forgældede »Sandhof«. Kort efter kom Hofer ud af skolen og drog til Welschtyrol, hvor han lærte at handle med kvæg. Han kunne godt lide at tale italiensk, sagde han. Det var han glad for at have lært, selv om han aldrig fik lært at skrive sproget. Han kom godt ud af det med folk dernede. De var muntre, og han fik mange venner, som han stadig var i forbindelse med – og solgte kvæg til. Men det tjente han nu ikke store penge paa. Vin og snaps til nordtyrolerne var en bedre forretning. Da han var 22 aar, blev han myndig og overtog Sandhof; svogeren havde nemlig købt en gæstgivergaard i St. Martin. Hofer giftede sig saa med Anna. Det var for syv aar siden, i 1789, og det unge par sad haardt i det. De skulle svare de andre søskende deres arvepart. Men Hofer saa lyst paa sine økonomiske vanskeligheder. Hans store bekymring var de urolige tider. Han var ikke glad for tilstandene i Frankrig. Han var bange for, at denne farlige revolution, der havde afskaffet kirken og ladet guillotinen hugge hoveder af i tusindvis, skulle brede sig over hele Europa. Det talte de meget om her i Passeier. Netop nu, hvor deres østrigske kejser var ved at samle sine armeer i frygt for de franske revolutionshære. Pateren maatte fortælle dem om dette Frankrig, han havde jo været der, da revolutionen brød ud i 1789 ... Munkens ansigt fortrak sig i smerte. Den gode Hofer skulle blot vide hvilke grusomheder ...

Anna Hofer satte et dampende fad foran ham paa bordet – store skiver kød og kaal. Det var alt for galt!

»Jeg vil haabe, det smager Jer, Pater Gregor,« sagde hun stille og var forsvundet, før han kunne faa takket.

Efter at præsten havde sat det solide og velsmagende maaltid til livs, kom skænkestuens gæster hen til hans bord.

»Jeg har fortalt mine venner, hvem I er,« sagde Hofer, »og hvis I ikke er for træt, Pater Gregor, saa vil vi meget gerne høre noget om denne revolution i Frankrig.«

Mændene tog deres korte tyrolerpiber ud af munden og mumlede ivrigt: »Ja, pater, meget gerne!«

Munken nikkede og lukkede uvilkaarligt øjnene. Men de frygtelige synsindtryk stod for evigt paa øjets nethinde, og han glemte aldrig larmen fra de skrigende, blodtørstende menneskemasser i Paris’ gader.

»Det var som at være i helvede,« sagde han med en underlig flad stemme. »Folket var optændt af had. De hadede alle, der kunne spise sig mætte, de hadede alle, der ikke gik rundt i pjalter. Og de hadede først og fremmest Gud og kirkens tjenere, der prædikede medlidenhed med de ofre, de slæbte til skafottet. De druknede alle følelser i blod. De var beruset af at se blodet flyde. De raabte højt af begejstring, naar bødlen svingede et afhugget hoved, før han lod det falde ned i kurven.«

Pater Gregor begravede ansigtet i sine hænder. Det var, som om han igen gennemlevede de svundne dages rædsel. Han sad i dødskærrerne, der rumlede over Paris’ toppede brosten. Husene i de smalle gyder kastede deres graa skygger over de dødsdømtes blege ansigter. De skriftede deres synder, de bad ham gaa i forbøn for deres sjæle, tryglede ham om at love dem et evigt liv, nu da alt haab om jordisk lykke var forbi. Han forsøgte at gøre dem stærke, men det var tit forgæves. Angsten for døden havde slaaet sin ubarmhjertige klo i dem ... Tilsidst forbød magthaverne ham at være sjælesørger, han blev truet med døden og jaget ud af Paris. Han var nedbrudt af det aandelige pres. Han saa stadig for sig de ulykkelige, fortvivlede ansigter – og hørte mængdens vilde hyl ... Alt det forklarede han disse jævne mænd, der sad helt stille og lyttede.

»Saa I dronningen, Maria Antoinette, vores østrigske prinsesse?« spurgte Hofer med fast stemme.

Munken nikkede. »Ja, jeg saa Maria Theresias datter, jeg talte med hende en gang i fængslet – men jeg saa hende ikke dø, da var jeg rejst. Hun var rolig og modig, maaske troede hun den gang, at den svenske grev Fersen kunne hjælpe hende og kongen til flugt.«

»De folk er jo ikke bedre end vilde dyr,« sagde en gammel bonde. »Hvis de breder sig ud over hele Europa, hvordan skal det saa gaa med vores kirker – og vores kejser Franz. Ham hugger de maaske ogsaa hovedet af. Jeg tror nu, verdens ende er nær.«

»Du kan nok forstaa, Østrig vil forsvare sig. Og vi hjælper vores kejser,« sagde Hofer stolt. »Vi vil kæmpe til sidste blodsdraabe for Gud, kejser og fædreland.«

»Du har ret, Andre, det vil vi,« raabte de andre i munden paa hinanden.

»Har I hørt, at vore østrigske armékorps skal være slaaet af de franske revolutionshære i Norditalien og er paa flugt?« spurgte Hofer ivrigt. »Det fortæller kommandant Tschöll i Meran. Det blev sagt paa landdagen i Bozen for et par dage siden.«

Munken rystede paa hovedet. »Det har jeg ikke hørt. Men jeg ved, at direktoriet i Paris har udnævnt en meget farlig ung artillerikaptajn til overgeneral i Italien. Det fortalte en flygtning, der kom for kort tid siden til klosteret. Overgeneralen hedder Napoleon Bonaparte. Han er fra Korsika og skal være fuldstændig hensynsløs. Han lover sine soldater et rigt bytte ved plyndring, sagde den flygtede munk, han kom fra Milano i Norditalien. Bonaparte havde allerede besejret flere af de smaa italienske stater. Kongen af Sardinien havde han tvunget til vaabenstilstand, og saa var han gaaet over Po og rykkede frem mod Milano. Derfor flygtede munke og præster, de var bange for, at der skulle blive samme lovløse tilstand som i Frankrig.«

Hofer var blevet meget alvorlig. »Kommandant Tschöll har sikkert ret. Før vi venter det, banker maaske denne Napoleon paa Tyrols klippeporte. Men vi skal med Guds hjælp formene ham adgang. Jeg ta’r til Meran den dag i morgen. De ved vel, Pater Gregor, at vi har skyttekompagnier her i Tyrol. Vi har ingen hær. Vi skal forsvare vores eget land, men vi kæmper ikke i fremmede lande. Her i Passeier har vi endnu ikke noget kompagni, vi hører til inde i Meran. Derfor maa jeg af sted og faa klar besked!«

Pater Gregor nikkede. Han forstod, at de andre lod Andreas Hofer tage affære, skønt han maaske med sine 29 aar var en af de yngste af de tilstedeværende. Men den mand var født til at være fører.

2. KAPITEL

Stormklokkerne kalder Tyrol til kamp.

Rygtet havde ikke løjet. Den unge Napoleon Bonaparte havde paa sit første erobringsfelttog slaaet østrigerne i Norditalien. Revolutionshæren rykkede i ilmarch efter de flygtende østrigere og kastede dem ind i Sydtyrol. Klippeportene stod paa vid gab.

Kirkeklokkerne klemtede i Tyrols dale. »Til vaaben! Til modstand!« lød raabene. Oppe fra bjergene kom de sydtyrolske bønder fra afsidesliggende gaarde og huse. Nu gjaldt det at forsvare fædrelandet. Men det gjaldt ogsaa en hellig sag, kampen for den rette tro.

Andreas Hofer stod uden for kirken efter messen i St. Martin. Han holdt sin rosenkrans mellem de stærke fingre og talte til Passeierne:

»Paa landdagen i Bozen viede vi vores land til »Jesu Hjerte«, for at Gud skulle bevare Tyrol mod alle onde magter. Nu staar fjenden, Guds fjende, i vores land ... I har hørt vores gode pater sige, at general Bonaparte vil ikke folkenes frihed. Han vil knægte friheden, han vil afskaffe Gud. Brødre, lad os kæmpe for Gud og kejseren – for det frie Tyrol!«

Mændene samledes om ham.

»Vi drager med dig til Meran,« raabte de.

Hofer nikkede. »Godt, men det skal være hurtigt! Inden aften skal vi være hos kommandanten!«

– – –

Flere hundrede passeiere marcherede om eftermiddagen fra St. Martin. Skytterne var godt udrustede baade med vaaben og mad. Deres koner havde haft travlt med at putte gode sager i ranslerne. Et par taarer havde maaske nok dryppet ned paa brødet og osten. Man vidste jo ikke, om en fransk kugle fandt vej til mandens bryst eller gjorde ham til en humpende invalid. Men taarerne blev i hvert fald hurtigt visket væk, for dér stod den stærke husfar i døren – og han tænkte ikke paa den slags ...

Andreas Hofer gik mellem to af sine bedste venner fra St. Leonhard, Karl Thurnwalder og Johann Holzknecht. Thurnwalder var feltskær, men han var ogsaa gæstgiver ligesom Holzknecht. Begge var en halv snes aar ældre end Hofer og havde kendt ham, fra han var dreng.

»Det er godt, vi fik Auer Sepp med,« sagde Hofer og smilede lunt, »saa ved vi da, hvordan vi skal faa kompagniets kanon over bjergene, selv om vi mangler heste.«

De to andre lo. Josef Auer var kæmpestærk, og han elskede at vise sine kræfter. Han havde engang væddet med kommandanten om, at han ganske alene kunne bære en trepunder op paa Küchelberg uden for Meran. Og han havde gjort det. Hvis en fremmed efter den tid vovede at drage hans kræfter i tvivl, lukkede Auer Sepp straks munden paa ham ved at fortælle historien om kanonen.

»Han er nu go’ nok, samme Sepp« fortsatte Hofer. »Han elsker børn. Forleden legede han flere timer med min Johann. Han var hest og galoperede rundt ude i gaarden med drengen paa ryggen. For resten tror jeg, Johann bli’r en god rytter; naar jeg løfter ham op i sadlen paa en af pakhestene, griber han straks tømmen og kan selv ride rundt.«

Hans kammerater lo igen. »Du er helt tosset med den dreng,« sagde Thurnwalder. »Han skal vel ogsaa snart lære at skyde. Har du ikke vist ham, hvordan du lader geværet?«

»Næ, ikke endnu, men jeg ville ønske ...«

»Hva’ ville du ønske, Andre?« spurgte Holzknecht nysgerrigt.

Hofer smilede. »Jeg ville ønske, han var saa gammel, at han kunne være med i dag. Det maa være dejligt at ha’ en søn med i kampen.«

Thurnwalder sukkede. »Det sagde du nok ikke, hvis Johann virkelig var i den alder. De kan saamænd tidsnok komme i felten. Nej, jeg er glad for, at min Johann Nepomuk kun er seks aar. Men fyren plagede saamænd om at komme med. Han kunne godt løbe og samle fjendens kugler op, hvis vi mangler ammunition, sagde han.«

»Der kan du se, din søn er en rigtig tyroler.« Hofer blev pludselig alvorlig. »Jeg vil da haabe, de har faaet rigelig ammunition til os. De kugler, vi har med, slaar jo ikke til ret længe. Da jeg var inde hos kommandanten forleden, ventede han en større forsyning. Hvis der havde været bedre tid, havde jeg selv støbt nogen flere. Det var synd, den gamle vaabensmed i St. Leonhard døde. Han var en mester i sit fag.«

»Jeg gad vide, hvor langt franskmændene er trængt ind,« sagde Holzknecht pludselig. »Du kender jo Welschtyrol, Andre. Hvor tror du, vi bedst kan holde dem stangen?«

Hofer tænkte sig om. »Hvis de er naaet frem til Trient eller Lavis, skal vi besætte Tonalpasset. Over Nons- og Sulzberg kan vi komme hurtigt frem. Men maaske har den østrigske hær allerede standset dem i Rovereto, der er gode kampbetingelser for vore.«

»Nu faar du brug for dit italienske,« sagde Thurnwalder. »Jeg kan kun et par brokker. Dem lærte jeg for resten af en kammerat fra Triest – det var, dengang jeg studerede medicin, saa det er længe siden.«

Tiden gik hurtigt, mens de snakkede. Paa vejen gennem de smaa landsbyer stødte flere passeiere til, mange af dem var ganske unge.

Inden det blev mørkt, naaede mændene frem til Meran. Hele byen var fuld af skyttekompagnier fra Burggrafentamt og fra Vintschgau. Godsejeren Johann Valentin Tschöll, der var chef for kommandanturen i Meran, skulle sørge for forplejning og udrustning til mandskabet.

Da passeierne ikke havde noget selvstændigt kompagni, blev de fordelt i et par meranske. Mændene fra St. Leonhard og St. Martin blev sammen. Kommandanten satte pris paa den unge Hofer, som han havde truffet første gang ved en landdag i Innsbruck 1790, hvor han var en af sin dals repræsentanter. Den unge mand var i besiddelse af sund fornuft, han var modig – og han var Østrig og kejseren hengiven med liv og sjæl. Det sidste vejede næsten mest i vægtskaalen hos kommandanten. Mænd, man kunne stole paa til sidste blodsdraabe, mænd, der stod urokkelige i brændingen var guld værd. Tschöll meddelte Hofer, at han havde korporalsrang i dette felttog.

»Du kender jo bedre end mange andre de egne, I skal marchere igennem. I skal til Tonalpasset som forstærkning til Davidowich’s armékorps,« sluttede han.

Hofer skyndte sig at fortælle sine venner Thurnwalder og Holzknecht nyheden. Et par unge mænd fra kompagniet stod ved siden af og havde lange ører.

»Hvornaar skal vi marchere?« spurgte den ene ivrigt og trak Hofer i jakken.

Hofer kiggede smilende paa den unge fyrs ildrøde haar og skægstubbe. »Du har nok ogsaa brand i sjælen – saadan skal det være. Er du student?«

»Ja, jeg hedder Joachim Haspinger og studerer filosofi i Bozen. Men jeg er stukket af, det er jo umuligt at sidde og terpe, naar det gaar løs, ikke?«

Hofer nikkede. »Jeg kender en del til studenter. Der kommer mange forbi min gæstgivergaard. Jeg er vært i »Sandhof«, den ligger i Passeier paa vej til Jaufen.«

Den anden unge mand, der havde holdt sig beskedent i baggrunden, traadte nærmere.

»Andreas Hofer har ret, han kender en del til studenter, men han glemmer nu at fortælle, at han altid inviterer dem indenfor. Mange af mine kammerater har baade faaet mad og drikke i »Sandhof«, og de har aldrig betalt en skilling.«

Hofer lignede en slukøret hund. Det var jo ikke meningen, at hans smaa velgerninger skulle raabes ud paa torvet. Men saa gav han sig pludselig til at le.

»Hva’ er du for en fyr, der ved saa god besked?« sagde han og blinkede til den høje unge mand.

»Jeg hedder Anton von Gasteiger og er fra Klausen, jeg ...«

»Din far har godset Rechegg, ham kender jeg,« afbrød Hofer. »Han er en god patriot, jeg har solgt vin til ham. Du er altsaa ogsaa student?«

»Ja, jeg studerer her i Meran, men jeg er ikke stukket af som min ven. Vores professor sagde, at hvis vi følte lyst og trang til at forsvare fædrelandet, saa kunne vi bare melde os.«

Hofer nikkede. »Det var klogt sagt. Hvor gammel er du?«

Anton blev rød i kinderne og pillede genert ved knapperne paa sin jakke.

»Han er lige fyldt seksten, saa han er gammel nok,« sagde Haspinger ivrigt. »Jeg fylder tyve, men jeg er jo ikke nær saa høj og har heller ikke saa gode kræfter. Min ven er meget stærk.«

»Jeg spurgte ikke Anton om hans alder, fordi jeg mente, han var for ung til at kæmpe,« Hofer smilede til den unge godsejersøn. »Jeg tænkte bare paa min egen lille søn og ønskede ... Ved I hva’, jeg synes det er rart, vi har truffet hinanden. Nu skal I hilse paa mine gode venner fra St. Leonhard. Og saa synes jeg, vi skal holde sammen. Kommandanten sagde, at vores kompagni skal marchere allerede før midnat ... Og I hørte jo, hvor vi skal hen,« tilføjede han med et blink i øjet.

De to unge studenter drømte ikke om, at dette tilfældige møde med værten Andreas Hofer skulle faa afgørende betydning for deres liv. De syntes, han var en djærv tyroler, og han var sikkert en dygtig skytte, som man kunne hente fiduser hos.

– – –

Skanserne ved Tonalpasset var i meget daarlig stand. Det samme gjorde sig gældende ved de andre grænsepas i Tyrol. I næsten hundrede aar havde ingen fjende angrebet bjerglandet. Man havde brugt passene, naar man paa en let og bekvem maade skulle fra det ene land til det andet. Et par steder, f. eks. oppe ved Kufstein paa grænsen til Bayern, laa der stolte fæstninger oppe paa bjergene, og de blev til dels holdt vedlige, men de gamle skanser forfaldt og var ikke meget værd som forsvarsmiddel nu i nødens stund. Østrigerne havde ikke faaet tid til at udbedre dem eller bygge nye. I den yderste time havde tyrolerne faaet meddelelse om, hvor slemt det stod til. De østrigske armékorps var paa tilbagetog over hele linien. Den ene stilling efter den anden blev rømmet. Hovedhæren under feltmarskal Wurmsen forsøgte at undsætte fæstningen Mantua, hvor en østrigsk styrke var indesluttet, og han overlod Sydtyrol til sin næstkommanderende, friherre von Davidowich. Men Davidowich kunne ikke holde stand med sine 5000 østrigere mod Bonapartes offensiv. Triest blev opgivet. Lavis og Neumarkt ligeledes. Ganske vist stødte et par østrigske brigader til korpset. Men soldaterne var lige saa svækkede og modløse som Davidowichs egne folk. Han maatte have større forstærkning fra Tyrol, fra skyttekompagnierne. Og tyrolerne strømmede beredvilligt til fra alle dale.

Davidowich havde nu faaet skrabet over 10.000 mand sammen og fordelte sine tropper i en linie over Nons- og Sulzberg til Tonalpasset. Her arbejdede Hofers kompagni med feberagtig hast paa at udbedre de gamle skanser.

Døgnet rundt afløste mændene hinanden. Tyrolerne var mestre i at lave forskansninger. Selv midt om natten ved lygternes matte skin skred arbejdet rask frem for de stærke bjergboere. De vidste paa en prik, hvordan sten og jord bedst skulle ligge, og naar de holdt et øjebliks hvil og tændte de korte piber, diskuterede de ivrigt.

»Naar vi er færdige med skanserne, kunne vi godt lave nogle stenlaviner,« sagde Hofer og kiggede op paa klippeskraaningen, hvor de høje fyrretræer knejsede med duskede toppe.

»Hvordan laver man det?« spurgte Haspinger ivrigt.

Hofer bakkede paa piben. »Det er ikke saa let at forklare, min dreng. Men fyrretræerne skal vi bruge til at tøjre lavinen til, og naar saa fjenden kommer her i hulvejen ...«

»Hugger vi rebene over, og saa vælter hele lavinen ned over franskmændene, det har jeg set paa fars gamle tegninger!« Anton raabte saa højt, at en østrigsk forpost kom hen til skansen.

»Hva’ er der los?« sagde han og kiggede paa Anton, der stod med en stor sten i hænderne og saa morderisk ud.

»Han længes efter at klø de franske,« sagde Hofer lunt.

»Naa, det gør han,« mumlede vagtposten. »Jeg vil nu haabe, de blir væk et godt stykke tid endnu. Skanserne kan jo ikke dække os. Og deres kanoner kan feje dem væk som pindebrænde.«

»Det er ellers et godt arbejde, vi laver,« sagde Haspinger frimodigt. »Vores korporal, Andreas Hofer, har god forstand paa de dele – og bagefter laver vi stenlaviner,« føjede han stolt til for egen regning. Disse østrigske soldater værdsatte efter hans mening ikke tyrolerne nok. Og saa klagede de hver dag over forplejningen. De skulle saamænd hellere klage over, at korpset manglede ammunition.

»Stenlaviner!« Skildvagten rystede paa hovedet og vendte tilbage til sin post. Disse tyrolere havde mærkelige begreber om krigsførelse. Regulære tropper var uddannet til at føre krig, men disse frivillige ... Forøvrigt var ham den store korporal med det sorte fuldskæg en af de bedste. Han forstod da at tale med folk og ville gerne vide besked om, hvordan der saa ud i Wien. Man kunne mærke paa manden, at han elskede kejser Franz. Hans brune øjne skinnede som stjerner, naar han nævnede hans navn, og han spurgte ogsaa meget ud om kejserens brødre, ærkehertug Karl og den unge ærkehertug Johann. Det var, ligesom det var hans egen familie. Jo, denne korporal Hofer kunne man nok finde sig i ...

Henne ved skansen var de tre igen gaaet i gang med arbejdet. I nat behøvede de ikke lygterne. Fuldmaanen sejlede oppe paa det mørkeblaa himmelhvælv og stjernerne glimtede. Mod nord og syd tegnede de høje klippetoppe sig som jordiske giganter – og mod vest kunne de se et stykke af den maanebelyste vej, hvor fjenden pludselig kunne dukke op, men forpostkæden strakte sig ogsaa et godt stykke ud i terrænet. Samtalen var gaaet i staa. Det var, som om de tre ville gøre skildvagtens ord til skamme. Deres del af skansen skulle i hvert fald ikke fejes væk som pindebrænde. Det var snart midnat, og klokken to blev de afløst af Thurnwalder og Holzknecht. De ville sikkert kunne se, hvor solidt brystværnet var bygget.

Da midnatsklokken fra den nærmeste landsbykirke sendte sine sprøde toner ud i den stille nat, greb Hofers fingre efter rosenkransen. De smaa perler af kokosnød paa den blaa silkesnor knirkede ganske let mod hinanden. Maanens straaler skinnede paa filigranvedhænget med Kristus’ og Marias hoveder. Hofer bad en stille bøn ...

Han havde lige genoptaget arbejdet, da der lød et skud. Faa sekunder efter drønede endnu et skud.

»Fjenden kommer!« raabte Haspinger og Anton i munden paa hinanden.

Hofer kastede sit værktøj fra sig og løb ind i lejren for at hente sine vaaben. Her var alt virvar. Soldaterne, der havde ligget og sovet i deres kapper om bivuakbaalene, var sprunget op. Officererne gav korte, knappe ordrer. Hestevrinsken og fortumlede høje stemmer fyldte luften.

»Kør skytset i stilling!« raabte en gammel artilleriofficer.

Kanonererne piskede paa hestene. De tunge hjul paa lavetten satte i gang. Kanonen rullede i stilling.

Hovedposten i Tonalpasset bestod af fire kompagnier af et østrigsk infanteriregiment og to kompagnier frivillige tyrolerskytter. Hofer var skuffet over at se sit kompagni stillet op bag det første østrigske, men han smilede opmuntrende til sine folk og den unge fænrik, der svingede kompagniets grønne og hvide fane med den østrigske dobbeltørn.

»Hvor er Anton og Haspinger?« spurgte Thurnwalder ham.

Ja, hvor var de unge studenter? De sidste østrigske forposter trak sig netop tilbage bag forskansningen. De var forpustet af det hurtige løb.

»Det var mig, der affyrede skuddene,« raabte en ung østriger stolt og banede sig vej mellem geledderne. »Jeg saa avantgarden, der var mindst 500 grenaderer. De marcherede som djævle. Lad mig komme frem til min løjtnant og afgive melding.«

»Mon de kommer med en hel division,« sagde Holzknecht.

»Jeg kan ikke forstaa, hvor drengene er henne?« mumlede Hofer. Han var utilpas over ikke at have de unge fyre ved sin side. De havde ganske vist deres geværer, men det var første gang, de skulle kæmpe ... Og ilddaaben ... Han fik ikke tid til at tænke mere paa studenterne. Officererne gav ordre til at lægge an, og faa minutter efter affyrede østrigerne den første salve mod fjenden. Kanonen var foreløbig tavs. De kunne nok ikke faa den indstillet rigtigt, tænkte Hofer.

Franskmændene besvarede ilden livligt. De fjendtlige kugler peb i luften. Hofer saa nogle af de forreste ved barrikaden segne om. Andre sprang til og indtog deres pladser. Kampen var i fuld gang. Krudtrøgen slørede udsigten. Den lejrede sig som morgentaagen om passeiernes bredskyggede hatte. Guldborterne om fanebilledet forsvandt, dobbeltørnen skimtedes kun som en sort klat ...

Hofers kompagni kom i ilden, da franskmændene stormede. Passeierne var lige saa fremragende i nærkamp som til skarpskydning. Bøssekolberne svingede som møllevinger i luften og susede ned paa grenaderernes chakoter. Blodet sprøjtede ud over deres hvide bandolerer. Ingen fjende naaede at kravle over brystværnet. Deres officerer beordrede tilbagetog. Det første stormangreb var slaaet tilbage. Tyrolerne sendte en salve efter de flygtende skarer. Endelig blandede kanonen sin grove stemme i koret, men den naaede ikke at volde fjenden større skade.

»De vender nok snart tilbage med hovedstyrken,« sagde Hofer til Thurnwalder. »Hvis jeg var dem, ville jeg dele soldaterne i tre divisioner, én til vejen og de andre to paa hver side af bjergskraaningerne, men det finder de forhaabentlig ikke paa ... Hør Karl, jeg tror, der er brug for dig, vores fænrik maa være saaret,« tilføjede han hurtigt.

Thurnwalder greb forbindskassen og løb hen til den unge fyr, der stod og støttede sig til brystværnet.

»Det er kun den ene haand, det er galt med,« mumlede han og saa fortvivlet paa fanen, hvor blodet fra fingrene var dryppet ned paa en hvid stribe.

Feltskæren tog fanen fra ham og rakte den til en anden passeier. Han undersøgte den saarede haand.

»Det er ikke saa slemt, Sepp, sæt dig paa jorden, saa lægger jeg en forbinding.«

»Jeg kan godt holde fanen bagefter, det gør ikke spor ondt,« sagde Josef ivrigt, mens Thurnwalder forbandt ham. »Bare du faar standset blodet, saa kan jeg godt, ikke?«

Den ældre mand nikkede. »Jo, men du maa støtte mest med den anden haand, det forstaar du nok.«

Hofer stod og kiggede ud over brystværnet. Han var meget urolig for Anton og Haspinger. Hvor var de henne? Hvor havde de opholdt sig under kampen? Var de blevet skudt af franskmændene eller ført bort som fanger? Pludselig fangedes hans øje af et højt fyrretræ oppe paa skrænten. Det svajede saa voldsomt og mærkeligt. Et øjeblik efter saa han i maanelyset en stor genstand glide ned ad stammen. Det var jo et menneske! Skikkelsen landede paa klippeskraaningen, og i det samme kom en anden springende frem fra en busk. Maanens straaler faldt lige paa det ildrøde haar. Det var Haspinger! Han løb hen til ham, der stod under træet. Begge gestikulerede ivrigt. Saa samlede de noget op fra jorden, sprang ned ad skraaningen og løb hen mod barrikaden.

»Skyd ikke,« raabte Hofer til et par passeiere, der løftede bøssepiberne. »Det er Gasteiger og Haspinger.«

De to studenter havde faaet øje paa Hofer og styrede hen mod ham. Før de kravlede over forskansningen, raabte Haspinger ivrigt:

»Anton har set fjendens hovedstyrke oppe fra et højt træ. Nu deler de sig i tre divisioner.«

»I maa ikke føjte rundt paa egen haand,« sagde Holzknecht vredt. »Baade Hofer og vi andre har været urolige for jer.«

Hofer nikkede. »Det er rigtigt, men I bringer i hvert fald vigtige nyheder.« Han slog gemytligt Anton paa skulderen, fyren saa meget skyldbetynget ud. »Lad mig saa høre, hvad I har lavet, og hvad du saa. Men hurtigt, jeg maa melde det til kommandanten.«

Anton fik munden paa gled. »Vi tænkte først paa at lave en stenlavine, men det var der jo ikke tid til, de blaa dukkede hurtigt op i hulvejen. Saa gemte vi os bag nogle buske og laa og fyrede ned paa dem ... Vi kunne godt pille dem ud, og de opdagede slet ikke, hvor kuglerne kom fra,« tilføjede han stolt. »Da I havde slaaet angrebet tilbage, og de blaa stak halen mellem benene, klatrede jeg op i en høj fyr for at udspejde, hvad de nu ville gøre. Og saa var det altsaa, at jeg fik øje paa hovedstyrken. Der er mindst 2000 mand. Og de er ved at dele sig i tre grupper. Maaske ...« Anton stoppede op, da han opdagede, at Hofer var forsvundet.

»I er vel klar over, at det var meget forkert af jer at blive derude,« sagde Holzknecht alvorligt. »Denne gang gik det ganske vist godt, men I er alt for uerfarne til at handle paa egen haand. Naar man er soldat, maa man adlyde sine overordnede.«

Thurnwalder kom til med forbindskassen i haanden.

»Gudskelov, at I er kommet tilbage,« sagde han hjerteligt. »Vi troede saamænd ... du ser saa alvorlig ud, Johann. Er der noget i vejen?«

Holzknecht rystede paa hovedet og gik. Haspinger satte med rivende tungefærdigehed feltskæren ind i stuationen.

»Hofer forudsagde, at de maaske ville faa den idé med de tre divisioner,« mumlede Thurnwalder ilde til mode.

»Jamen Hofer ved ogsaa altid, hvad der vil ske. Jeg ville ønske, han var kommandant i stedet for østrigeren – Hofer er meget dygtig,« sagde Anton begejstret.

»Ja, det er han – og han skældte os ikke engang ud,« tilføjede Haspinger.

Den østrigske korpschef var klar over, at Hofer bragte vigtige tidender. Han omgrupperede sine kompagnier og gav officererne instrukser. Tre gange i løbet af natten forsøgte de franske divisioner at storme Tonalpasset, men østrigere og tyrolere stod skulder ved skulder og kæmpede som løver. De tyrolske skarpskytter tyndede ud i grenaderernes rækker, inden de naaede ned ad bjergskraaningerne, og selv den daarlige kanon formaaede at sætte skræk i masserne, der væltede frem ad vejen. Den uventede, tapre modstand udmattede franskmændene. Mellem fem og seks om morgenen begyndte de tilbagetoget, og klokken seks var der ingen levende fjende at øjne. De saarede havde franskmændene slæbt med. Kun døde laa uden for skanserne. Mange døde. Baade officerer og menige.

Denne nat skabte respekt hos franskmændene for Tonalpassets forsvarere. Det kom ikke til større kampe paa dette frontafsnit i den følgende maaned. Napoleon Bonaparte koncentrerede sine styrker i den østlige del af Welschtyrol, men nu vendte krigslykken ham ryggen i denne omgang. Østrigernes hovedarmé havde faaet store forstærkninger fra Tyrol, og efter heftige og haarde kampe drev de franskmændene ud af landet. I begyndelsen af november 1796 var hele Sydtyrol renset for fjender.

3. KAPITEL

Onde tider langsomt skrider.

Da Hofer vendte hjem til Sandhof, fik han travlt med sin vin- og brændevinshandel. De seksten pakheste stod fede og blanke ude i stalden, de skulle sandelig tjene penge ind, før sneen lukkede vejen over Jaufen.

Paa den første tur til Inndalen havde han sin ven Johann Holzknecht, Stroblværten fra St. Leonhard, med. De to vaabenfæller var valgt som Passeierdalens deputerede. De havde en skrivelse med til skyttedeputationen i Innsbruck, hvori passeierne bad om at faa visse ting ordnet for dalens nyoprettede skarpskyttekompagni. Selv om alle glædede sig over, at franskmændene var jaget ud af landet, laa den tanke nær, at denne Bonaparte ville vende tilbage.

Paa vejen gjorde vennerne ophold hos værten i Schönberg, Elias Domanig. Hofer havde en ny forsyning enziansnaps med til ham, og Domanig brændte efter at høre om kampene ved Tonalpasset.

»Jeg tror heller ikke paa varig fred,« sagde han. »Det er godt, I har faaet et selvstændigt skyttekompagni, og du skal selvfølgelig være kommandant, Andre. Si’r du ikke ogsaa det, Johann?«

Holzknecht nikkede. »Absolut, det er vi alle enige om.«

»Det er sandt, jeg skal hilse dig fra min svoger Ignaz Straub i Hall,« sagde Domanig til Hofer. »Dit lager hos ham er næsten tomt, saa du maa nok hellere gi’ ham en ny forsyning brændevin.«

Hofer smilede. »Det er rart at høre, at der er gang i forretningen. »Den gyldne Krone« er blevet et godt værtshus, Ignaz er en dygtig ung mand.«

»Ja, vi behøver ikke at være bange for, at han formøbler sin fars penge,« sagde Domanig. »Jeg har for resten ogsaa en hilsen fra en ung mand fra din kones hjemstavn, Algund.