JERNHÅRDE LADIES

– historien om de danske håndbolddamer

af Peter Bennett

Lindhardt og Ringhof

Jernhårde ladies: historien om de danske håndbolddamer

Forsidefoto: Scanpix

Copyright © 1996, 2017 Peter Bennett og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711842737

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Begejstringen vil ingen ende tage, når de danske jernladies løber ind på alverdens håndboldbaner, og på linie med vores eksemplariske kongehus repræsenterer Danmark og danskerne på aller bedste vis. I en kombination af femininitet, vilje og målrettethed overvinder jernpigerne alt og alle. I en tid hvor der bliver længere og længere mellem polerne i det danske samfund, og hvor der skal løbes stærkt for bare at skaffe til dagen og vejen for en dansk gennemsnitsfamilie, er håndboldpigerne blevet en af hverdagens helte, som for en stund kan samle nationen i sportshallen og foran fjernsynsskærmene.

Holdet har bevist at kvindeidræt sagtens kan bruge overskrifter som ambition, vilje og verdenstoppen uden at ligne et hold kvindelige fribrydere fra det tidligere DDR. Holdet har desuden fået det glade danske smil tilbage i eliteidrætten. Fremfor alt har holdet gjort den gamle fordom om, at »livet er for kort til kvindeidræt« til skamme.

Denne bog, er ikke tænkt som en socio-kulturel afdækning af dansk kvindehåndbolds indvirkning på den danske folkesjæl, men som et stykke nutids historie – et retrospektivt kig på en af dansk idræts største succes-historier i moderne tid, krydret med en stribe sjove anekdoter fortalt af spillerne selv.

Bogen fortæller historien om jernlady-holdet fra A til Z og tager læserne om bag kulisserne til de store turneringer, der har gjort jernladierne til hele nationens yndlinge.

Det har været en fornøjelse at skrive bogen, og jeg skylder en stor tak til de jernhårde ladies i særdeleshed Anja Andersen, Anne Dorthe Tanderup, Rikke Solberg, Janne Kolling, Annette Hoffmann, Marianne Flormann, Tonje Kjærgaard. Else Holme Bertelsen, Henrik Bastrup, Ulrik Wilbek (dobbelt tak), Dansk Metal, Billed-Bladet, Nordisk Film, TV2, alle på »Linen ud«, Maise Njor, Mette Lisby, de danske sportsjournalister herunder det utal af knalddygtige sportsfotografer, Line Baun Danielsen, Holger Blom, de danske håndboldroligans, Michael Bo Larsen, Henrik Baumgarten, Søren Saugmann, Johnny Staun, Knus til Gitte Frivert. En kosmisk tak til min tvillingesjæl Eddie Michel. Respekt og kærlighed til Adele, Adam, Camilla og Dorthe.

Dobbelt-respekt til Trine Bay – uden din hjælp ingen bog!

Damelandsholdet nedlægges

Dansk Håndbold Forbunds daværende formand Erik Tvernø, fik det til at gibbe i det idrætsgale Danmark, da han få dage ind i 1987 proklamerede at forbundet ville skrue damelandsholdets aktivitetsniveau ned på et vågeblus eller sagt med andre ord, damelandsholdet skulle nedlægges.

Det seneste årti havde dansk kvindehåndbold, ikke været i stand til at gøre sig gældende på internationalt topplan og havde ikke været til et A-VM siden 1975 i Sovjetunionen.

Jeg spillede på ungdomslandsholdet og var dybt rystet over den beslutning, husker anfører for det nuværende jernlady landshold Janne Kolling.

Forbundet ville hellere satse på den nye generation af unge håndboldtalenter og på det danske herrelandshold, der havde formået at skabe landsdækkende håndboldfeber, da de til VM på hjemmebane i 1978 spillede sig til en flot 4. plads. Siden deltog herrerne i andre store stævner som OL og VM. Det var spillere som Jens Erik Roepsdorff, Michael Berg og Morten Stig Christensen der var de store idoler for ungdomshåndboldspillere over alt i landet – også blandt pigerne.

Mine ungdomsidoler var herrelandsholdsspillerne fra VM 1978. Dengang var der ingen ungdomsspillere, der kunne navnene på de danske damelandsholdsspillere eller gad at se deres kampe, husker TV2 sportsværten med håndbold som speciale Trine Bay. Hun nåede at få 25 A-landskampe og et utal af U-landskampe under Ulrik Wilbek i sin tid. Mit klare idol dengang var Morten Stig. Damelandsholdet interesserede mig slet ikke, men jeg blev alligevel forarget over håndboldforbundets plan, mindes Anne Dorthe Tanderup, der dengang trådte sine barnehåndboldsko i Brabrand sammen med landsholdskollega Rikke Solberg.

Vi syntes helt klart beslutningen var for meget, og blev såret på kvindehåndboldens vegne. Pudsigt nok står håndboldforbundet i samme situation nu med herrelandsholdet, altså uden sportslig succes og med store sponsorproblemer. Mon de nu overvejer at nedlægge herrelandsholdet??, spørger Anja Andersen, der dengang var en af dansk kvindehåndbolds største ungdomstalenter.

Til vm-fest i tivoli

Det danske kvinde landshold har historisk set, ofte spillet en fremtrædende rolle i international sammenhæng. Siden det første A-VM i 1957 i Jugoslavien (hvor en vis Birgitte Wilbek var med på holdet. Ja, rigtig gættet. Der er tale om den nuværende landstræner Ulrik Wilbeks hårdtskydende mor), hvor Danmark fik en pæn 5. plads, var Danmark med til at præge de fremtidige VM-turneringer. Næste turnering var i 1962 hvor landstræner Jørgen Absalonsens gode forberedelser skaffede holdet en mindeværdig finaleplads efter fire gode sejre. Finalen mod værtsnationen Rumænien blev tabt 5-8, men pigerne blev under stor festivitas fejret på plænen i Københavns Tivoli, og senere budt på rådhuspandekager på Københavns Rådhus. Blandt de tiljublede håndboldspillere var Toni Røsler, der i 1994 kunne se historien gentage sig, da hendes datter Camilla Andersen blive hyldet på samme vis på Københavns Rådhus.

Tre år senere var der lagt op til et topresultat til VM i Vesttyskland. Dels på grund af VM-sølvet tre år før og dels fordi HGs damer netop havde vundet Europa Cup’en for mesterhold. Danmark sluttede på en lidt skuffende 5. plads, men fik dog revanche for finale-nederlaget tre år før til Rumænien.

På grund af den sovjetiske invasion af Prag, blev VM aflyst i 1968. Sovjetunionen var ellers udpeget som vært.

I 1971 var der atter VM og Danmark blev slået i kampen om 4.– 5. pladsen af Tyskland, som blev bedste vestlige nation.

Kort før VM i 1973 ændrede håndboldforbundet på udtagelsesprocedurerne til både damernes og herrernes landshold. Nu var det ikke længere en udtagelseskomite, der udtog landsholdene, men landstrænerne, der ene og alene kunne antage og fyre spillerne. VM blev afviklet i eks-Jugoslavien og trods god opbakning hjemmefra, blandt andet i form af to hitsingler (Flemming Antonys »Hej pi’r, vi vil have guld« og anfører Anne Marie »Søs« Nielsens »Jugoslavia«), så endte Danmark på 7. plads. Et enkelt mål i en af kampene mod Jugoslavien, Sovjetunionen og Polen, og Danmark var havnet i en kamp om bronzemedaljerne. Så små var marginalerne ved det VM.

Rutcheturenned i c-gruppen

Kvindelandsholdet røg ud i den internationale kulde efter VM i Sovjetunionen i 1975, hvor den legendariske anfører Anne Marie »Søs« Nielsen spillede sin 4. VM-slutrunde på stribe, og satte den landskampsrekord på 180 landskampe som den nuværende anfører Janne Kolling jagter i disse dage. I kampen om den 8. plads, der ville give direkte adgang til næste VM tabte Danmark med to sølle mål til Norge. Kampen huskes for en dommerskandale af rang, da hoveddommer Grinbergas i en af kampens kritiske faser, lod en udvist norsk spiller komme på banen efter et og ikke de obligatoriske to minutters afsvaling. Af en eller anden mærkelig grund undlod den danske delegation, at skaffe sig en sejr på protest og med det skulle der gå 15 år før Danmark atter var til et VM. Men inden damelandsholdet nåede så langt, ville håndboldforbundet altså helt nedlægge landsholdet i 1987.

En af de spillemæssige årsager til det famøse forslag var landsholdets fornærmende svage indsats til B-VM to år før, hvor holdet bare skulle sørge for at slutte blandt de ni første, for at løse billet til A-VM. Holdet ydmygede sig selv og resten af den håndboldglade nation med en 13. plads, og i stedet for A-VM i Holland i 1986 måtte Danmark tage til det første og hidtil eneste C-VM nogensinde.

Damelandsholdet bestod i denne kritiske fase af navne som Annette Rytter, anfører Bente Thomsen, Conny Pedersen, Susanne Møller Andersen, Vibeke Andersen, Helle Lotte Petersen og et par enkelte unge talenter som Susanne Munk Lauritsen og Yvette Schandorff (spiller stadigvæk i norske Bækkelaget).

Damerne uden støtte

Trods forargelsen over nedlæggelsen må sandheden frem. Holdet var ikke særligt godt. Vores U-landshold slog dem sågar, så det var svært for os ungdomsspillere for alvor at have respekt for dem. Vi ville vinde og lære nye ting hele tiden. Den samme vinder-mentalitet var ikke til at spore på det gamle kvindelandshold, husker Anja Andersen.

Forskellen mellem de gamle og os nye var, at vi var villige til at arbejde benhårdt for vores sport, at vi havde enorme ambitioner og at vi var en hel trup af spillere på topniveau, mindes Janne Kolling.

Om det var en genistreg af forbundet, der desperat ledte efter en sponsor som ville spytte penge i kvindelandsholdskassen eller en svinestreg af en bande chauvinistiske midaldrende forbundsbureaukrater, der syntes »livet var for kort til kvindehåndbold«, står stadigvæk hen i det uvisse. Resultatet af anfører Bente Thomsen og resten af truppens skarpe protestaktion og den megen medieomtale, det akkumulerede fik entreprenørfirmaet Højgaard & Schultz til at springe til som redningskrans i tolvte time. Mon entreprenørerne var sprunget til hvis situationen havde været knap så tilspidset?

Jernbabies rør på sig

DHF havde året før sat et stort talentsøgningsprojekt i værk. Den såkaldte plantræning. De første resultater viste sig allerede samme år som man ville lukke A-landsholdet. Det danske ungdomslandshold med den unge, ambitiøse Ulrik Wilbek med den kometagtige trænerkarriere, ved roret, vandt sølv til U-VM på hjemmebane.

Med på holdet var navne som Susanne Munk Lauritsen, Gitte Madsen, Conny Hamann, Janne Kolling og Anja Andersen. Unge dygtige og succeshungrende talenter, som så småt var klar til at fortrænge de gamle A-landsholds spillere. Håndboldtræner Ole Eliasen sagde i sin tid det højt, som mange åbenbart tænkte, nemlig at livet var for kort til kvindehåndbold. Selv samme træner blev sat til at lede Danmarks vej tilbage til Agruppen.

Ole var Dansk Håndboldforbunds parodi på en seriøs og målrettet landstræner. Trceningssamlingerne var helt hen i vejret og han udførte sit job, som om han skulle have tiden til at gå, mindes Anja Andersen.

Der var himmelvid forskel mellem Ole og Ulrik, men de havde også helt forskellige vilkår, at arbejde under. Dengang var damehåndbold prioriteret helt i bund og herrehåndbold helt i top, fortæller Janne Kolling.

Vi fik ikke den bedste opbakning af Dansk Håndbold Forbund og indstillingen i truppen var ikke just professionel. Resultaterne blev også derefter, fortæller Marianne Flormann, der blev udtaget af Ole Eliasen til sin første landskamp i en uhørt sen alder, nemlig som 26-årig.

Dengang var der ikke just prestige i at være kvindelandsholdstræner, endsige træner for et kvinde ungdomslandshold. Pudsigt nok blev den nuværende træner for Viborgs damer Lars Friis, som den første, spurgt om han ville overtage U-landsholdsposten fra Maja Piil. Lars Friis takkede pænt nej og Ulrik Wilbek fik i stedet tilbudt jobbet – som han modtog med glæde.

Tilbage blandt verdens bedste

Ole Eliasen gik nu i gang med at forberede sig til kvindelandsholdets vigtigste stævne i mange år, nemlig B-VM i 1989 på hjemmebane.

Holdet bestod af den gamle kerne tilsat et par nye talenter fra Ulrik Wilbeks ungdomslandsholdstrup, nemlig Susanne Munk Lauritsen, Maibritt Benda, Susan Olsen, Janne Kolling og Trine Bay.

Supertalentet Anja Andersen var raget uklar med Ole Eliasen og fik ikke comeback på landsholdet, før Ole Eliasen fratrådte to år senere.

Spillemæssigt var den danske indsats ikke noget at råbe hurra for. Turneringen blev langt fra et dansk triumftog og holdets kampe formåede ikke at ophidse andre danskere end de få inkarnerede håndboldfreaks, der havde løst billet til kampene. Tilgengæld blev stævnet en vigtig hjørnesten i fortællingen om Danmarks jernhårde ladies. De fyringstruede landsholdsspillere sikrede sig nemlig en 7. plads og efter 15 år i kulden var landsholdet atter klar, til at prøve kræfter med de allerbedste håndboldnationer til A-VM i Korea året efter.

Danmarks mål for træner Ole Eliasen og hjælpetræner Ulrik Wilbek var at løse billet til A-VM i Norge tre år senere. Kravet var mindst en 9. plads. Turneringen udviklede sig til et mareridt for det danske landshold. I indledende runde tabte Danmark til Sovjetunionen og Østtyskland. En sejr over den håndboldmæssige lilleputnation Angola skaffede holdet i mellemrunden, hvor de fik klø af Norge, tabte knebent 20-21 til Bulgarien og fik fuld gevinst mod Rumænien. Den sidste og meget afgørende kamp om den vigtige 9. plads i puljen, blev tabt med mindst mulig marginal nemlig 26-27 til Polen. Danmark tabte fem ud af turneringens syv kampe og sluttede på en 10. plads og det var ikke nok til at kvalificere sig direkte til A-VM i Norge i 1993. De internationale begivenheder rakte imidlertid dansk kvinde håndbold en hjælpende hånd. Berlin-murens fald gjorde, at Østtyskland og Vesttyskland til VM i Norge ville stille med et fælles tysk hold. Derfor blev Danmarks 10. plads med et pennestrøg til en 9. plads (det danske fodboldlandshold blev et par år senere reddet på samme måde af det østeuropæiske opbrud, da Jugoslaviens suveræne fodboldlandshold måtte trække sig, på grund af borgerkrig før EM i fodbold i Sverige. Turneringen, der senere gjorde os til europamestre) og trænerduoens mål var nået.

Vi var svine heldige med at kvalificere os efter en mildest talt svingende præstation, husker Janne Kolling.

Jeg mindes bedst Korea-turen som en smadder god shoppingtur, for det rent sportslige var det så som så med, griner Annette Hoffmann.

Jernbabies i a-truppen

Efter turneringen blev Ole Eliasen afsat og Dansk Håndbold Forbund kunne sige velkommen til ambitiøse Ulrik Wilbek, der samtidig blev forbundets første fuldtidsansatte landstræner nogensinde. Ulrik fik knap tre års arbejdsro til at bygge et nyt landshold op før næste A-VM.

Idræts Danmark skylder trods alt det gamle udskældte og lukningstruede landshold en tak, for selvom spillerne er blevet skudt meget skidt i skoene og i flere år leverede en ikke særlig ophidsende indsats på banen, så var det trods alt dem der gav Ulrik Wilbek de ultimative arbejdsbetingelser da han tog over, fortæller Trine Bay, der sammen med ni andre fra ungdomslandsholdet blev rykket op som kernen i Wilbeks nye A-landsholdstrup.

Fra U-VM-holdet, der vandt sølv på hjemmebane i 1987 benyttede Ulrik Wilbek spillere som Anja Andersen (fik comeback på A-landsholdet efter at være smidt af holdet kort efter sin debut af daværende træner Ole Eliasen), Susanne Munk Lauritsen, Conny Hamann, Gitte Madsen og Janne Kolling. Fra samme kuld har Wilbek også i kortere eller længere perioder haft stor gavn af spillere som Trine Bay (stoppet af knæskade i 1993), Wilbeks favoritspiller i mange år playmakeren Annette Juul Mikkelsen (stoppet af korsbåndsskade i 1992 stadigvæk aktiv i Hvide Sande), Maibritt Benda (sagde fra pga. skader, stadigvæk aktiv i Viborg), Vivi Kjærsgaard (stoppede efter VM i Norge) og Lise Lotte Lauritsen (stoppede efter VM i Norge, stadigvæk aktiv i Frederikshavn).

Lise Lotte Lauritsen, Conny Hamann og flere af de andre profiler på U-VM holdet i 1987 spillede sig under kaotiske forhold, til en 7. plads ved U-VM i Nigeria i 1989. Blandt holdets helt unge marginalspillere var Annette Hoffmann, målvogter Gitte Sunesen, Tina Bøttzau og Heidi Astrup, der først fik deres store gennembrud til næste U-VM.

Nigeria var et stort kaos. Vi blev kørt i politieskorte til kampene og til en af kampene opstod der så meget tumult, at holdleder Else Holme blev sendt til tælling af et par hårdhændede publikummer, fortæller Annette Hoffmann.

Den sidste del af den nuværende landsholdsstamme fandt Wilbek på U-landsholdet, der snuppede bronze ved U-VM i Frankrig i 1991. Det kuld inkluderede spillere som Rikke Solberg, Gitte Sunesen, Mette Klit, Camilla Andersen, Anja Byrial Hansen og Anne Dorthe Tanderup.

U-landsholdet var den rugekasse, der udklækkede de mange talenter som Ulrik Wilbek selv havde håndplukket i sin tid som U-landsholdstræner. Da han den 1. juli 1991 blev udnævnt som Ole Eliasens efterfølger i det varme sæde, som A-landsholdtræner fik han forsat mulighed for at følge fremtidens talenter, da han fik ansvaret for samtlige forbundets damelandshold.

I modsætning til det gamle A-landshold så var de nye unge talenter opsatte på at opnå gode resultater. Vi satte os nogle mål som andre syntes var urealistiske, men som vi vitterligt gik efter – nemlig at blive de bedste i verden, husker Ulrik Wilbek, der allerede et par år før sin tiltrædelse blev spurgt, om han ville have landstræner jobbet, men som ventede til A-VM-billetten var sikret.

De følgende år mindes jeg som en lang træningslejr. Vi trænede, trænede, trænede og trænede. Vi lærte vores nye roller på landsholdet at kende og forbedrede os som spillere og som hold, mindes Marianne Flormann.

Vi var et helt kuld nye unge spillere, der først skulle til at lære hinanden rigtig godt at kende. Og så byggede Ulrik i den grad vores grundform op, husker Annette Hoffmann.

Danmark var nok vendt tilbage til den internationale verdenstop dengang i 1991, men en 10. plads til VM var ikke nok til at Højgaard & Schultz ville fortsætte den finansielle støtte til håndboldpigerne.

Jernbabies bliver jernladies

I første omgang hjalp Kvindeligt Arbejderforbund til med en pæn pose penge. En af de helt store prøveballoner for Wilbeks nye unge hjemmedyrkede talenter, blev for-VM i Norge, den såkaldte FM Cup.

Vi kunne stort set kun overraske. Vi havde ikke noget pres på os udefra og jeg tror højst der var fem eller seks danske pressefolk deroppe, husker Ulrik Wilbek og fortsætter, at det gik så godt var bare lækkert. Det bekræftede hele holdet i at sliddet var det værd og at vi vitterligt kunne slå de bedste«.

Vi var død-misundelige på de norske jenter dengang. Vi syntes det var urimeligt, at de kunne samle fulde huse i Norge og gå fra den ene sportslige succes til den anden, når vi faktisk følte vi var et bedre hold end dem. Det var bare lykken, at vi havde ret i vores antagelser, fortæller Anne Dorthe Tanderup.

FM-Cup, der løb af stablen i starten af november 1992, viste ikke mindst Anja Andersen i en forrygende form. Anja scorede 36 mål i fem kampe. I den indledende runde blev det til solide sejre over Østrig og Holland, men holdet løb ind i en lussing 21-12 mod Norge og kollektivets første alvorlige krise brød ud.

Jeg var faktisk på vej hjem efter den kamp, fordi jeg blev udpeget som den store synder i en kamp, hvor vi alle spillede dårligt. Et par norske holdledere fik mig overtalt til at blive, husker Anja Andersen.

Krisen blev løst og i semifinalen forbløffede landsholdet alle ved at slå Ungarn 37-36 i en ren gyser efter forlænget spilletid. I finalen mødte danskerne atter Norge i et fyldt Oslo Spektrum, hvor Norge styrede store dele af kampen og som ventet førte med to mål et par minutter før tid.

Wilbeks stædige satsning på landsholdspigernes form med knaldhård styrke– og konditionstræning, gav pote i de sidste afgørende minutter, hvor pokker tog ved spillerne. Danmark udlignede den norske føring og blot fem sekunder før tid brød Annette Hoffmann igennem det norske forsvar og scorede til sejrcifrene 23-22.

Et gyldent øjeblik jeg tænker tilbage på med fryd. Jeg blev spillet fri på fløjen og studsede bolden ned i fødderne på den norske målvogter Cecilie Selanger, husker finalens matchvinder.

Gennembrud for kvindesagen

VM-sølvmedaljen i Norge året efter blev det helt store gennembrud for kvindesporten og euforien ville ingen ende tage da de jernhårde ladies skrev dansk håndboldhistorie ved at tage den første internationale mesterskabstitel nogensinde, da de snuppede europamesterskabet i Berlin i året efter.

Sejren blev kvindesportens største gennembrud i moderne tid. For første gang var der fokus på, en sådan måde, at både de kritiske medier og menigmand helt glemte at der var tale om et kvindelandshold, og i stedet frydede sig over »landsholdets« fremgange. Den olympiske guldmedalje har siden givet damelandsholdshåndbold helgen-status her til lands.

I dag behøver sports-Danmark ikke udelukkende, at læne sig op ad den velkendte kombination af maskulinitet og nationalstolthed i form af dynamitdrengene med Michael Laudrup og Mikkel Beck i spidsen – Anja Andersen, Gitte Madsen, Anne Dorthe Tanderup og de andre jernhårde ladies har skabt en ny lovprist kombination af nationaleufori og femininitet, der vel og mærket ikke udelukkende bygger på den slidte Mor Danmark kvinde-kliché. De jernhårde ladies har bevist, at kvinder sagtens kan være målbevidste, hårdt kæmpende og super ambitiøse uden at se ud som et hold diskoskastere fra det tidligere Østtyskland.

Således har Ulrik Wilbeks tropper stået for kvindebevægelsens største gennembrud i moderne tid – og at tænke sig at håndboldforbundet var et pennestrøg fra at nedlægge damelandsholdet for få år siden! Men som Ole Eliasen, der for få år siden syntes livet var for kort til kvindehåndbold, senere har udtalt: »Man har en standpunkt til man tager et nyt. Jeg har taget et nyt hvad kvindehåndbold angår«.

Vm i norge – 1993

»Mageløst spil«. »Super-Anja«. »Vi elsker jer jernladies«. De store overskrifter i aviserne fortalte om den spontane glædesrus hele Danmark var i, da truppen i december 1993 spillede sig ind i alles hjerter og for anden gang i historien spillede sig i en A-VM finale. Pigerne tabte finalen med mindst mulig marginal til Tyskland, men på det tidspunkt havde pigerne bjergtaget hele nationen med flot og charmerende håndboldspil, der bragte minderne tilbage til en anden af dansk idræts helt store højdepunkter, nemlig de glade fodbold EM-dage i Sverige halvandet år før.

Til VM i Norge gjorde landsholdet mere end man kan forvente af et landshold, der bare seks år forinden var et pennestrøg fra at blive nedlagt. Hvad landstræner Ulrik Wilbek og resten af håndbold-Danmark kun i deres vildeste fantasi havde turde drømme om, kom rent faktisk til at ske for åben skærm. De jernhårde ladies var kommet for at blive i den internationale verdens top. Men turneringen var ikke det rene svir. Bagsiden af den flotte VM-sølvmedalje var interne stridigheder, der kulminerede i en af idrætshistoriens mest bemærkelsesværdige efterspil. Først blev holdets stjerne fyret, så gik landstræneren og derefter 14 ud af 16 viceverdensmestre.

Lige ved og næsten

Vi troede på medaljer, men selvtilliden fik et knæk da vi ved lodtrækningen trak de forsvarende verdensmestre Korea, supernationen Rusland og Litauen, som dengang var en af de bedre smånationer, husker Ulrik Wilbek.

Frygten viste sig at være ubegrundet. I den indledende runde vandt Wilbeks tropper over Litauen og chokerede håndboldverdenen med sejre over først Sydkorea OL-guldvindere fra 1992, og siden de forsvarende russiske verdensmestre. Danmark nåede sensationelt mellemrunden med maximumpoint.

Euforien steg kamp for kamp på lige fod med spillernes gejst og sejrsvilje og allerede da, sad millioner af danskere klinet til tvskærmene for at følge pigernes kometagtige fremgang. Mellemrunde kampene mod upåagtede Polen og frygtindgydende Ungarn blev vundet så selv et nederlag til værtsnationen Norge, kunne ikke stoppe de danske jernladies march mod den forjættede VM-finale.

Halve den danske befolkning fulgte den intense, direkte transmitterede finale og i selve den stopfyldte Spektrum Sportshal i hjertet af Oslo havde tusinder af danske roligans fundet vej til lægterne. Sammen med det danskervenlige norske hjemmepublikum dannede roligans en smuk og bølgende ramme. Danmark tabte i en uskøn og rodet kamp til de »forhadte« naboer mod syd, Tyskland med mindst mulig marginal, nemlig 21-22 efter forlænget spilletid. Finalen blev på mange måder en gyser. Dels på banen hvor de danske piger med mere taktisk diciplin og »is i maven« kunne have snuppet deres første verdensmesterskab nogensinde, men så sandelig også i dagene efter. Først fyrede træner Ulrik Wilbek for anden gang i karrieren Anja Andersen (første gang, var da Wilbek var træner i Viborg få år tidligere) og få dage efter trak Ulrik Wilbek sig som landstræner. Der var optræk til total kaos i dagene efter det, der var dansk håndbolds største landsholdstriumf. 14 ud af de 16 vice-verdensmestre valgte nemlig i solidaritet med landstræneren at trække sig fra landsholdet. Få måneder senere var krisen imidlertid løst og alle parterne enige om, at fortsætte i samarbejdets gode ånd mod de nye mål: EM i Berlin, VM i Østrig/Ungarn, de olympiske lege i Atlanta og forsvaret af europamesterskabet på hjemmebane.

Lejrkuller før vm i norge

Livet i træningslejrens lukkede osteklokke kan give selv den mest hærdede jernlady lejrkuller. Lejrene før og under de store turneringer minder i påfaldende grad om hinanden. Vi hopper ind som fluen på væggen i dagene op til VM-turneringen, som fra de ene uge til den anden ændrede dansk kvindehåndbolds status fra den bløde mellemvare til den absolutte verdenstop.