Diverse

“Billedskønne Bengtson”

Lindhardt og Ringhof

”Billedskønne Bengtson”

Copyright © 1974, 2017 Diverse og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711842935

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

”Billedskønne Bengtsson”

Manger personer, der er kommet ud på skråplanet og har haft med politiet at gøre, giver samfundet skylden herfor. Det er kun de færreste, der viser vilje og evne til at bygge en ny eksistent op på en mislykket fortid. At engangsforbryderen er i stand hertil, kan vel næppe undre, men at en gammel forhærdet stortyv kunne klare det, var faktisk imponerende, især når man tager i betragtning, at han havde tilbragt hele sin ungdom og sine fleste voksne år i fængsler og interneringsanstalter.

Gentlemantyv

Historien her handler om Harald Bernhard Bengtsson, mere kendt som ”Billedskønne Bengtsson”, Sveriges mest legendariske ekspert i sprængning af pengeskabe. Dynamitten var hans mest effektive våben, og overalt, hvor han drog frem, efterlod han sig gabende huller i søndersprængte og plyndrede pengeskabe. Han var en af de dristigste og mest succesfulde stortyve, landet har kendt. Bestandig drev han gæk med politiet og slap som regel heldigt fra de fælder, der opstilledes. Der kom mange anmeldelser om, at tyven var set her og der, hvilket resulterede i talrige ekspresudrykninger, dog sjældent med positivt resultat. Harald var meget svær at fange. Dette kan også ses af den omstændighed, at han ikke mindre end 80 gange har været efterlyst i ”Politiefterretninger” for forskellige forbrydelser og for flugt fra fængsler.

Det indtryk af gentlemanstyv, som mange har udstyret ”Billedskønne Bengtsson” med, er naturligvis både forkert og skævt. Han var en forbryder, der bevidst stillede sig uden for samfundet, hvilket han fandt sig i sin gode ret til. På hans plusside skal det dog anføres, at han aldrig begik voldshandlinger mod andre personer, han var et fredsommeligt gemyt og overordentlig hjælpsom over for kammerater, det var gået skidt for, så snart et kup havde givet ham et godt udbytte.

Når de pæne sider af hans karakter i dag dominerer billedet af denne tidligere landskendte pengeskabstyv, skyldes det vel især, at han i de sidste mange år af sit liv, fra 1945 og til sin død i 1968, levede et helt igennem hæderligt liv. Når dette kunne lykkes for ham, skyldtes det uden tvivl den hjælp og moralske støtte, som han fik af sin gamle skolekammerat ”Jeanette”, da han slap ud af fængslet i efteråret 1945. I dagene før jul 1971 opsøgte jeg ”Jeanette” og lod hende frit berette om Harald, hvis minde stadig er levende hos mange politimænd rundt om i landet og forbundet med mange spændingsfyldte og undertiden ligefrem komiske hændelser.

Fra snaphanesognet

Harald blev født i sommeren 1893 i Vittsjø uden for Hässleholm i den del af Skåne, der grænser op til Småland og Halland. Faderen var møbelsnedker og døde, da Harald kun var to år. Harald havde en yngre broder, Johan, og da moderen efter at være blevet enke ikke kunne overkomme begge børnene, kom Harald i pleje hos sine morforældre, et landbrugerpar i Hinneryd, som tog imod den lille som et nødvendigt onde. Ifølge ”Jeanette” var de meget gammeldags religiøse og tilbragte det meste af tiden med at sidde og læse i postillen, hvilket ikke var til at udholde for Harald. Desuden var alle onde mod Harald i hans nye hjem. Han måtte slide meget hårdt, og morfaderen tugtede ham hyppigt. Der var ingen tale om leg med jævnaldrende drenge, kun hårdt arbejde, skænd og ondskab.

Harald kom derfor snart til at hade sine morforældre og gjorde alt for at isolere sig. Han stak til skovs, så snart han kunne se sit snit til det. Her anskaffede han sig et telt og følte virkelig, hvad frihed vil sige. Det er uden tvivl denne frie tilværelse, som han stjal sig til, der har lagt grunden til den omflakkende tilværelse i skov og mark, som senere i høj grad skulle komme til at præge hans tilværelse gennem de mange år som forbryder.

Første ansættelse endte som tragedie

I 1906, da Harald var 13 år gammel, blev han ansat som lærling på Strømnæsbruks station ved Skåne-Smålands jernbaner. Da han havde været der et stykke tid, savnedes der en dag 200 kroner i kassen. Ved en nærmere undersøgelse på stedet fandt man pengene i en lomme på Haralds tjenestefrakke, der hang på en knage. Hermed blev det anset for bevidst, at Harald var tyven.

Landsfiskal Holmberg ringede til morfaderen, fortalte, hvad der var sket, idet han gav udtryk for tvivl med hensyn til om man skulle anholde Harald eller ej. Morfaderen havde sagt til Landsfiskalen, at der ikke kunne blive tale om at vise nåde mod Harald. Havde han begået tyveriet, måtte han på opdragelsesanstalt. Selv om landsfiskalen også havde udtalt, at han ikke troede, at Harald var tyven, for i så fald havde han næppe gemt pengene i sin lomme og hængt frakken på væggen i stationslokalet, blev enden på sagen, at Harald blev anbragt på opdragelsesanstalten ”Bona”, At Harald selv hele tiden havde nægtet sig skyldig, blev der ikke taget hensyn til.

”Jeanette” fortalte, at Harald over for hende havde forklaret, at han var helt uskyldig i dette tyveri. At samfundet alligevel havde dømt ham, havde skabt et voldsomt had hos ham mod samfundet, et had, der havde holdt sig gennem mange år. Bona, hvor han var blevet anbragt, havde han altid omtalt som ”forbryderskolen” og næppe uden grund. For en dreng, der, som man siger, var kommet på afveje, var det det værst mulige sted at blive anbragt. Her var han omgivet af luttet ældre kriminelle elementer, der tog ham i skole og opdrog ham til at blive virkelig kriminel, Iøvrigt blev det senere opklaret, at Harald virkelig var uskyldig i det omtalte tyveri. En søn af en kendt og anset person i Strømnæsbruk var den virkelige gerningsmand. Han havde, da det begyndte at brænde på, lagt pengene i Haralds lomme for selv at slippe for mistanke.

Harald var imidlertid stukket af fra Bona, og som 14-årig skrev han sig i 1907 ind i skibsdrengekorpset i Karlskrona. Han havde glædet sig til at blive sømand og leve et frit liv til søs, men virkeligheden skulle blive anderledes. Det varede nemlig ikke længe, før hans kammerater fik at vide, at han havde været anbragt på Bona. Og de lod ham ikke dø i synden. Gennem ti måneder frem til april 1908 blev Harald udsat for en utrolig forfølgelse fra sine ældre kammeraters side. Dette i forbindelse med en hård og urimelig straf knækkede Harald.

I en situation, hvor han var blevet mishandlet af sine kammerater og derfor var kommet 10 minutter for sent til en mønstring, fik han som straf otte dage på vand og brød. Han havde derefter tigget og bedt sin morfader om at hjælpe sig med at blive afskediget fra korpset. Men morfaderen nægtede at hjælpe ham, hvorfor han greb til sine egne metoder, nemlig at begå så mange disciplinærforseelser som vel muligt, for på denne måde at blive smidt ud.

Da han forlod Karlskrona, mønstrede han ud som skibskok på en damper i Hälsingborg. Imidlertid blev sølivet stadigvæk ikke, hvad han havde tænkt sig. Han led stærkt af søsyge, hvorfor han stak af fra det hele, da båden lagde til i Gavle. Han forsøgte så at skaffe sig andet arbejde, men uden held, da han ingen anbefalinger havde. Hos morforældrene var han heller ikke velkommen. Han blaffede derfor frem langs landevejen og sultede og frøs. Dette drev ham til at begå sit første indbrud for at få midler til livets opretholdelse. Efterhånden blev han helt dreven i dette håndværk, men blev dog sat fast i 1909. Som straf blev han sendt tilbage til Bona, hvor man meddelte ham, at han nu skulle opdrages.

Flere gange stak han af fra Bona, lavede nye indbrud, men blev fanget igen. Første gang han stak af, nåede han at gennemføre en lang række indbrud i Skåne, inden han blev anholdt i Malmø. I maj 1910 stak han af igen og holdt sig på fri fod indtil julen samme år, da han blev pågrebet i København. Denne eskapade indbragte ham hans første fængselsstraf på 1 år og 6 måneder.

Til ”Jeanette” har Harald fortalt, at det første tyveri, han overhovedet havde begået, begik han, da han ved sin første rømning fra Bona tilfældigvis opholdt sig i Värsjø. Der var det ejendommelige ved det, at ”Jeanette” netop den dag passerede Varsjø i et tog. Hun havde set Harald stå på banegården i Varsjø og havde regnet med, at han skulle med toget. Men han blev stående.

Da hun mange år senere nævnte denne episode for ham, fortalte han hende, at han ingen penge havde haft til toget, og at han derfor i stedet havde stjålet en hest og en slæde, der stod ved stationen. Det var som sagt hans allerførste tyveri. Han var kørt med slæden til Hässleholm, hvor han havde stillet hest og slæde ud for politistationen, samtidig med at han lagde en seddel i slæden med navnet på ejeren af ekvipagen.

Hotelbedragerier

Under sine ”udflugter” fra Bona havde han klaret sig på forskellig, men hele tiden ulovlig vis. På den første udflugt specialiserede han sig – 17 år gammel – i hotelbedragerier.