Nils Schou Schou

Bordtennis i Auschwitz

Lindhardt og Ringhof

Bordtennis i Auschwitz

Copyright © 2011, 2018 Nils J.A. Schou og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711848371

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

”Enhver er den anden, og ingen er sig selv”.

Martin Heidegger, ”Sein Und Zeit” (1927).

Forord

Det kildemateriale, jeg i sin tid fik adgang til, lå dels i München i Tyskland og dels i Lyngby i Danmark.

Udover en uoverskuelig mængde af dokumenter var kernen i arkiverne en stor stabel håndskrevne dagbøger. Det var et helt liv skrevet med sort blæk og med en let læselig håndskrift. Alt, dokumenter og dagbøger, var skrevet på tysk.

Både i Tyskland og i Danmark lå materialet i brandsikre bokse.

Den kvinde, der gav mig adgang til materialet, er den eneste danske kvinde, der har været fange i koncentrationslejren Auschwitz i Polen. Der var danskere i andre koncentrationslejre i Tyskland og i Polen, men ingen i Auschwitz. Undtagen altså denne ene kvinde.

Hun var aldrig blevet registreret som dansk, dels fordi hun havde et falsk tysk pas, og dels fordi hun var kommet ud af Auschwitz med nye falske papirer i december 1944.

Hun havde deltaget i modstandsbevægelsen i Jylland og var blevet sendt til koncentrationslejren i Buchenwald i Tyskland. Derfra var hun senere blevet overført til Auschwitz.

Efter krigen havde hun ønsket at glemme alt hurtigst muligt. Hun talte derfor så lidt som muligt om, hvad hun havde oplevet. Hun havde psykiske og fysiske problemer, der blev diagnosticeret som KZ-syndromer. De historikere, der havde henvendt sig for at høre om hendes deltagelse i modstandsbevægelsen, havde fået den besked, at hun var for syg til at rippe op i gamle sår. Hun levede som ejendomsmægler, indtil hun gik på pension. Hun foretrak at fortid forblev fortid.

Jeg lærte hende at kende i 1959 som mor til en klassekammerat i gymnasiet. Der var ikke noget udpræget moderligt ved hende, hun var en vanskelig kvinde, ikke én man blev venner med. Hun lagde ikke skjul på, hvad hun mente om mig. Jeg var overfladisk, forfængelig, behagesyg, selvpromoverende og kun halvt så begavet som jeg selv troede. Selv fortalte jeg hende ikke, at jeg syntes, hun var påståelig, hidsig, humørsyg og ofte sårende indtil det ondskabsfulde.

Første gang, jeg hørte hende sige ordet Auschwitz, var en sen aften i et køkken. Hun var indhyllet i sine evindelige tåger af cigaretrøg, da hun sagde: – Man bliver ikke nødvendigvis et sympatisk menneske, fordi man har været fange i Auschwitz.

Lidt efter lidt åbnede hun op for mig om sin fortid

I årene op til 1965 afgav hun vidneudsagn til anklagemyndigheden i Frankfurt, til den krigsforbryderproces, der blev holdt i byen i det år. Hun fortalte, hvad hun havde oplevet og set i Auschwitz, blandt andet om den SS-officer Karl Höcker, der ses på forsiden af denne bog. Hendes hukommelse fejlede ikke noget, hun huskede hver detalje, som om det var sket i går.

Hendes søn og jeg studerede jura på det tidspunkt, og vi fulgte forberedelserne til retssagen og senere dommen sammen med hende.

De ting, hun fortalte til os, forekom mig at være enten stærkt overdrevne eller surrealistiske fantasier. Hun sagde, at hun tværtimod trak fra og underdrev. Hun sagde, at hvis hun fortalte mig sandheden, ville jeg simpelthen ikke tro hende.

I 1971 var hun indlagt på Rigshospitalet med en cancersvulst i hjernen. Hun kedede sig og derfor var mine besøg velkomne. Det var i en periode, hvor jeg overvejede at sige farvel til mit gode job som bankjurist for at blive fuldtids forfatter. Jeg fortalte hende om mine overvejelser, min tvivl og min usikkerhed. Det var ikke så meget den potentielle fattigdom, jeg var bange for. Det var mere bekymringen for, at der ikke var nogen kvinde, der ville have en fattigrøv som mand. Uden tøven gav hun mig en mindre skideballe. Hun sagde, at jeg var et skvat, hvis jeg ikke hurtigst muligt sprang ud i at være en fattig og talentløs forfatter. Og så sagde hun noget, der overraskede mig: – På den måde kan du også fortælle historien. Kombinationen af jurist og forfatter er ideel.

– Er det historien om dig og Auschwitz?

– Nej, den er der aldrig nogen, der skal skrive. Det er historien om Wunder.

– Hvem er Wunder?

– Wunder er den mand, der reddede mit liv i Auschwitz.

– En tysker?

– En tysk officer, en topnazist.

– Hvordan reddede han dit liv?

– Det er jo det, du skal skrive om, min lille forfatterven!

De tre ord er blevet hos mig i alle årene. Det var første gang, der var nogen, der kaldte mig forfatter. Og så endda hendes ven.

Hun tilføjede: – Du har, hvad der skal til for at blive en god forfatter. Du er overfladisk, forfængelig og selvpromoverende.

Jeg kan huske, at min cykel svævede, da jeg kørte hjem i regnvejret fra Rigshospitalet.

Derfra og til jeg fik adgang til arkivmaterialet gik der en del år. I det skjulte begyndte jeg at lave research. En aften fik jeg så den afgørende telefonopringning fra hende. Hun sagde: – Okay, lille forfatter, så er jeg klar.

Jeg vidste med det samme, hvad hun mente. Og så fik jeg adgang til papirerne.

Nu, bagefter, er det de samme spørgsmål, der altid dukker op.

Hvorfor ville hun have mig til at fortælle historien? Svaret fremgår tydeligt af selve fortællingen.

Er det sandheden, jeg skriver? Er det sket i virkeligheden? Medmindre hovedpersonen selv lyver i sine dagbøger og optegnelser, ja, så er det sandt.

Jeg har været i kontakt med alle de personer, jeg kunne finde frem til, der har kendt Wunder.

Da den tyske filosof Hannah Arendt var i København for at modtage Sonningprisen, kort før hun døde, mødtes hun med Ingrid Rosenkilde på Louisiana museet i Humlebæk og fortalte, hvad hun kunne huske om Wunder og hvad andre havde fortalt hende. Jeg tog et fotografi af de to kvinder, og det hænger over mit arbejdsbord.

Filosoffen Martin Heidegger talte Ingrid flere gange i telefon med. Han skrev senere et langt brev til hende om sine indtryk af Wunder.

Boet efter filosoffen Ludwig Wittgenstein har sendt os kopier af de breve, som Wunder skrev til ham gennem årene. Wittgensteins breve til Wunder lå i arkiverne.

Boet efter Sartre har nægtet enhver form for kontakt.

Hvad jeg selv synes om den person, jeg nu har studeret så grundigt i mange år?

Svaret er, at jeg ikke synes noget. Jeg prøver, så godt det er mig muligt, at se verden med hans øjne. Hvis jeg ikke var hundrede procent trofast over for de øjne, ville den opgave, jeg har sat mig, være meningsløs.

Nils Schou. København november 2011

Kapitel 1

Koncentrationslejren Auschwitz, Polen,

17. december 1943.

Hvor lang tid tager det at dø?

Han vidste nøjagtigt, hvor lang tid det tog at dø i Auschwitz.

Han var den eneste af dem, der skulle dø i Auschwitz den formiddag, der nøjagtigt vidste, hvad der skulle foregå.

Alle de andre, der skulle dø, troede de havde taget deres tøj af for at gå ind i et bad og blive vasket efter en lang togtur.

Selv vidste han, at når det store underjordiske rum var blevet fyldt med 2.500 mennesker, ville dørene blive låst udefra. Oppe på jordplan ville to biler ankomme til anlægget. Beholdere med Zyklon B gas ville blive kastet ned i to rør, der gik fra jorden ned til gaskammeret. I løbet af få sekunder ville alle være døde dernede.

Der var fire søjler inde i gaskammeret. Øverst på søjlerne var der et net af tråd. Over hvert net var der en lem. Lemmen blev åbnet udefra og gassen blev kastet ned. Gassen lignede bittesmå ærter. Når de blå korn kom i kontakt med luften, bliver gassen frigivet og alle i lokalet kvalt.

I ganske få tilfælde skete det, at der opstod tekniske problemer. Ikke alle 2.500 dernede var døde. Når det skete, blev der sendt bud efter mere gas. En eller to biler ankom og anbragte nye portioner af Zyklon B i rørene.

Kun i meget få tilfælde var det sket, at døden først var indtrådt efter tre minutter.

Ligene havde blærer overalt på kroppen, og når blærerne sprang, er ligene røde. Ligene er smurt ind i urin og blod, der kommer fra indre blødninger. Efter kort tid er ligene sorte og opsvulmede.

Det var indtil nu aldrig sket, at der var overlevende efter gasning nummer to.

Han vidste, hvor lang tid der gik fra at togene ankom til Auschwitz og til at der ikke var de mindste spor tilbage af dem, der var ankommet med togene. Processen tog 40 minutter.

Auschwitz var en velfungerende fabrik, der producerede død.

Når døden var indtruffet i gaskammeret, blev ligene transporteret hen til en elevator i den ene ende af rummet. Ligene blev kørt op til otte ovne i stueetagen. Ovnene bliver betjent af jødiske fanger, der er udkommanderet til at lave alt det praktiske arbejde. Der er fem ovne, hver med tre døre, to foran og en bagved. Fem ovne med tre åbninger ganget med fire lig i hver åbning, giver 60 lig på én gang i krematoriet.

Fra det øjeblik, hvor ligene var kommet ind i ovnene og til der kun var støv tilbage, gik der højst 23 minutter. Aske fra et menneske vejer gennemsnitligt under et kilo, afhængig af den dødes kropsvægt.

Der var knoglerester, der ikke blev omdannet til støv i ovnene. De blev mast til støv med store kæppe. Støvet blev derefter kastet i floderne Weichsel eller Sola. De sidste rester forsvandt fra jordens overflade.

Gaskammeret og ovnene kørte i døgndrift. Den maksimale kapacitet var 20.000 aflivede i døgnet.

Han vidste nøjagtigt, at han snart skulle dø og hvordan han skulle dø.

Han vidste, at han uden tvivl ville være den eneste tyske officer, der frivilligt gik i gaskammeret og blev aflivet.

Han vidste også i de mindste detaljer, hvorfor han gjorde det. Det gav ham en ro i sindet.

Han var lykkelig. Ikke for første gang, for han havde været lykkelig det meste af sit liv. Men han var lykkelig, fordi han vidste, at det, han gjorde, var det eneste rigtige. Det var logisk og filosofisk perfekt.

Fra det øjeblik, han forlod sin officersbolig, iført sin uniform, og til det øjeblik han ankom til nedgangen til gaskammeret, gik der 13 minutter.

De 13 minutter havde han besluttet sig til at udnytte hvert sekund af. Han ville bruge hvert skridt, han tog, til at sige farvel til livet.

Tal var vigtige. Sekunder, minutter, timer, dage, år, var vigtige.

Kapitel 2

Da Wunder var barn og boede i udkanten af München, tog hans far ham med på De Døde Filosoffers Kirkegård hver søndag. Derfor kom De Døde Filosoffers Kirkegård altid til at stå i et særligt lys for ham.

Han far holdt ham i hånden, mens de travede rundt på kirkegården og hilste på de døde filosoffer.

Første gang Wunder kom på kirkegården, var en januar, i snevejr.

Wunder huskede De Døde Filosoffers Kirkegård på alle årstider og i al slags vejr. Uanset om det regnede eller stormede, tog Wunder og hans far på kirkegården. Det skete mange gange, at sneen havde lagt sig i så tykt et lag på gravene, at de ikke kunne se navnene på gravstenene. Men Wunder og hans far kendte hver grav, hver sten, og vidste nøjagtigt, hvor alle de største filosoffer lå begravet dér på kirkegården i München. De græske filosoffer lå sammen i det område, der lå til højre, når man kom ind på kirkegården.

De første ord han lærte at sige, var Platon og Sokrates. Platon lå begravet ved siden af Sokrates og Aristoteles.

Når de ankom, gik de altid først hen til, hvor de græske filosoffer lå, og sagde goddag til dem.

Wunders far hilste altid først på Platon.

– Goddag Platon, sagde han og tog sin hat af.

Wunder vinkede til gravstenen. – Goddag Platon.

Wunders far gik hen til den næste gravsten og sagde: – Goddag Sokrates.

Derefter hilste de på Aristoteles.

Wunders far fortalte om de tre græske filosoffer. Fra Wunder var mindre end et år, vænnede han sig til at høre sin far tale med filosofferne. Allermest glad lød hans far, når han talte om Platon. Wunder var tidligt klar over, at Platon var hans fars allerbedste ven.

Men det gravsted, de blev længst stående ved, lå et stykke længere inde på kirkegården. Mellem det gravsted, hvor Immanuel Kant lå, og der, hvor Arthur Schopenhauer lå, var der et stykke jord, som Wunder og hans far plejede og passede hver søndag.

Før de gav sig til at hive ukrudt op og rive den lille gang foran gravstedet, bad Wunders far altid en bøn med en lav stemme og med lukkede øjne.

Inden Wunder var fyldt tre år, var han helt klar over, hvem manden var, der lå begravet under jorden. Den døde var ikke alene filosof, han var også Wunders forfader, hans tipoldefar Johann Gottlieb Fichte.

– Hvordan har du det? spurgte hans far hen mod gravstenen.

Wunder vidste fra han var helt lille, at der var to mennesker på De Døde Filosoffers Kirkegård, som hans far holdt så meget af, at hans fars stemme blev varm af glæde, hver gang han sagde deres navne. Det var Platon og Fichte.

Da Wunder var fem år, var han allerede godt inde i Platons filosofi.

Det var derfor, at hans familie begyndte at anse ham for at være et vidunderbarn og derfor gav ham kælenavnet Wunder.

Fichtes filosofi var han født med, han havde den i kroppen. Han havde Fichtes blod i årerne. Hans mor var en Fichte, og der løb Fichte-blod i Wunders årer. Wunders rigtige navn var Johann Gottlieb Fichte Bernhardt.

Hans familie og hans lærere i skolen kaldte ham Fichte, når de mente, at han sagde noget særlig begavet.

Men den filosof, Wunder bedst kunne lide, var Sokrates. Først var det fordi, han hørte, at Sokrates havde en opstoppernæse. Sokrates sagde, at med en opstoppernæse kunne han lugte meget bedre end andre mennesker med normale næser. Andre mennesker kunne kun lugte det, der kom nedefra. Sokrates havde næsebor, der vendte fremad, ud mod verden, og kunne derfor lugte meget mere. Det kunne Wunder godt lide.

Wunder kunne også godt lide, at Sokrates sagde, at han var jordemor, fødselshjælper, ligesom hans mor havde været jordemor. Sokrates sagde, at han var jordemor, fordi han hjalp andre med at føde deres idéer.

Han kunne også godt lide, at Sokrates var den eneste filosof, der aldrig havde skrevet et ord. Der var andre, der havde skrevet om ham, mest Platon.

Men det, han allerbedst kunne lide ved Sokrates, det var, at når han talte om Sokrates, så blev hans far altid i godt humør.

Hans far smilede og sagde: – Du er min egen lille Sokrates og derfor elsker jeg dig.

Kapitel 3

Den vinter, hvor Wunder for første gang begyndte at forstå Fichtes filosofi, faldt der så meget sne, at alle gravene lå skjult under sneen i mange måneder.

Wunder holdt sin far i hånden, mens de gik op og ned ad gangene og diskuterede. Luften var kold, og deres ånde stod som hvide tåger ud foran deres mund.

Wunders far havde forede læderhandsker på, og Wunder havde stukket sin højre hånd ned i faderens varme handske. Hans far gik ofte og svingede med armene, når han blev ivrig. Nogle gange havde Wunder fornemmelsen af, at han risikerede at blive trukket halvvejs op i luften, hver gang hans far talte om filosofi, især når han fortalte om Platon og Fichte.

Hans far havde store hænder. Når han ville understrege noget af det, han sagde, kom han til at klemme Wunders hånd så hårdt, at drengen måtte bide tænderne sammen for ikke at råbe højt af smerte.

Kulden bed i deres ansigter, og de måtte holde sig i bevægelse hele tiden for at holde varmen. De gik op og ned ad gangene i De Døde Filosoffers Kirkegård.

– Jeg vil være filosof, når jeg bliver stor, sagde Wunder.

– Ved du, hvad en filosof er? spurgte hans far.

– Nej, sagde Wunder. – Jeg troede engang, det var en julemand, der kom med gaver.

– Det er det også! sagde hans far begejstret. – Sikken et billede, Wunder! Du er et helt lille geni! En filosof er en mand, der kommer med julegaver til hele jordens befolkning hver dag, hele året!

– Du skal sige sandheden, far.

– Ja. Sandheden. Det er rigtigt, min dreng. Filosoffernes arbejde er at sige sandheden.

– Så er det jo meget nemt at være filosof, sagde Wunder. – Man skal bare sige sandheden.

– Igen har du ret! sagde hans far og svingede så voldsomt med sin arm, at Wunder blev trukket et stykke op i luften. – Sandheden er det lette! Løgnen er det svære!

– Hvor mange penge tjener en filosof? spurgte Wunder.

– Er det derfor, du vil være filosof? For at tjene penge?

– Nej.

– Hvorfor vil du så være filosof?

Wunder gik lidt og tænkte sig om, før han svarede:

– Jeg vil være filosof, fordi hver gang du siger ordet filosof, far, så bliver du så glad.

Hans far bøjede sig ned og plantede et kys med kolde læber på Wunders pande og på hans kind.

– Du er min stolthed, lille Wunder, hviskede han. – Fra nu af er du blevet en filosof, min dreng, og fra nu af skal vi dialogere sammen.

– Hvad er det at dialogere, far?

– Det er at føre en samtale.

– Hvad er en samtale? spurgte Wunder.

Nu bøjede hans far sig forover og støttede sig på sine knæ, mens hans store krop rystede af latter, og tårerne løb ned ad kinderne på ham.

Wunder ventede, til hans var holdt op med at le, og til at han havde tørret sine kinder og sin næse med et stort hvidt lommetørklæde.

– Hvad sker der? spurgte Wunder.

Hans far tørrede de sidste tårer væk fra sine øjenkroge og sagde:

– Du er en lille Sokrates! Sokrates er den største filosof af dem alle sammen. Og hvorfor var han stor? Fordi han sagde ligesom dig Wunder. Hvad er en samtale?

– Er det ham, der ligger begravet derovre, bag ved Fichte? spurgte Wunder.

– Ja, sagde hans far. – På hans gravsten burde der stå “hvad er en samtale?”

Wunder trak i sin far, for at de skulle gå videre og få varmen i kroppen.

– Hvad er en samtale? spurgte Wunder.

– En samtale, det er, når man taler sammen, sådan som du og jeg gør lige nu, Wunder.

– Er vi så filosoffer?

– Ja.

– Ligesom min bedstefar?

– Ja, bortset fra, at han ikke er din bedstefar, han er din tiptipoldefar.

– Johann Gottlieb Fichte, sagde Wunder.

– Fichte den ældre, sagde hans far. – Fichte den yngre, det er dig.

– Hvem var ham, ham den ældre mig? spurgte Wunder.

Hans far var nu så ivrig, at han både var ved at mase Wunders ene hånd, samtidig med at han løftede ham så højt op i luften, at drengen faldt direkte på hovedet ned i en stor snedrive.

Da Wunder var blevet hævet op af snebunken og havde fået sneen tørret af sit ansigt, gik hans far i gang med det, han sagde, at han havde glædet sig til hele sit liv, at fortælle sin søn om Fichte og Fichtes filosofi.

Hans far talte, Wunder lyttede, og nu og da stillede Wunder spørgsmål.

Det blev de ved med hele vinteren og også da sneen smeltede på De Døde Filosoffers Kirkegård.

Wunder lærte at sige ”transcendentale kategorier” længe før han forstod, hvad der gemte sag bag dette begreb.

Men lige fra begyndelsen forstod han, at det, der skete, var, at han og hans far førte en samtale.

De havde en dialog.

En platonisk dialog.

Og at bag al filosofi og alle dialoger gemte der sig det sokratiske og det wunderske spørgsmål:

Hvad er en samtale?

Kapitel 4

Det første, Wunder lærte, da han begyndte i Bismarckskolen i München, var at få tæsk hver dag. Tæsk, bank, prygl, det var alt sammen det samme. Slag i hovedet og på kroppen. Knytnæver ind i ansigtet, på næsen, på munden, på øjnene. De store elever slog de små elever, og snart begyndte de små elever også at slå andre små elever.

Lærerne slog alle elever, uanset om de var store eller små. De gav ørefigner i forskellige versioner, efter om de ramte på kinderne eller på ørerne.

Det eneste, man ikke skulle gøre, var at sladre. Hvis man sladrede til sine forældre, ville man få dobbelt så mange tæsk i skolen.

Da de store drenge havde fundet ud af, at Wunder var en forkortelse for Wunderkind, vidunderbarn, fik de flere grunde til at tæve ham, mens de råbte: – Var det vidunderligt, lille Wunder? Undrer du dig over, hvorfor Wunder skal have så mange tæsk, at hjernen falder ud af hovedet på ham? Det er for at han ikke skal være et stakkels vidunderbarn mere! Ikke også, Wunder?

Wunder turde ikke fortælle noget til sin mor eller far, og heller ikke til sine venner hjemme på vejen eller til sine kammerater i spejderkorpset. De eneste, han turde fortælle det til, var filosofferne på kirkegården, de døde filosoffer. Han sagde, at han gik ned til en ven, der boede længere nede ad vejen, men i stedet gik han hen til kirkegården, alene uden sin far. Især gik han derhen, når det regnede eller sneede. På den måde var der mindre risiko for, at nogle af de folk, der arbejdede på kirkegården, fik øje på ham, og senere fortalte hans far, at han kom der alene i ugens løb.

Han havde for længst lært at læse, og han vidste godt, at det var en helt almindelig kirkegård, hvor der lå folk, der hed Müller, Wolf og Baumann. Men han vidste også nøjagtigt, hvor Fichte lå, og Hegel og Schopenhauer og Schelling og Kant, og især hvor alle de græske filosoffer lå. Hver gang han kom, udvalgte han sig én enkelt filosof, som han fortalte det hele til. Og han forestillede sig, hvad filosoffen kunne svare ham for at hjælpe og trøste ham.

Platon sagde til Wunder:

– Du skal ikke skamme dig over at græde.

– Hvordan kan du se, at jeg græder?

– Du holder hænderne op foran ansigtet.

– Jeg ved godt, at jeg ikke må tude, sagde Wunder.

– Hvor ved du det fra? spurgte Platon.

– Jeg ved det bare!

– Tag hænderne væk, Wunder, så jeg kan se dit ansigt.

Wunder fjernede sine hænder fra ansigtet. Der løb tårer ned fra hans øjne, og de blandede sig med det snot, der kom ud ad næsen på ham.

– Sådan, sagde Platon. – Nu kan jeg bedre se, hvordan du ser ud.

– Jeg har lyst til at slå dem ihjel! sagde Wunder og kom til at græde endnu mere.

– Sig til dem, at din ven Platon siger, at de skal holde op med at slå dig.

– De aner ikke, hvem Platon er, sagde Wunder. – Og hvis de finder ud af det, kommer de bare herud og pisser på din grav!

– Lad dem bare komme, sagde Platon. – Jeg kan godt trænge til at få vandet blomsterne på min grav lidt.

Wunder kom i bedre humør nu. Næste gang, der var én af de store drenge, der ville slå ham, råbte han: – Platon siger, at du skal holde op med at slå mig!

Men drengen slog bare endnu hårdere, mens han råbte: – Jeg aner ikke, hvem Platon er, men han kan bare komme her, så skal jeg smadre kæften på ham!

Kapitel 5

En forårsdag, en ganske almindelig onsdag i april, var den første dag i Bismarckskolen, hvor Wunder ikke fik tæv.

Der var andre af hans klassekammerater, der fik tæv, men der var ingen, der fik den idé at tæve Wunder.

Næste dag skete der det samme. Ingen tæv. Og den næste dag igen. Heller ingen tæv.

Hvad var der sket? Wunder vidste det ikke. De eneste, han kunne spørge om det, var hans venner, filosofferne på De Døde Filosoffers Kirkegård.

Schopenhauer sagde: – De keder sig, fordi du aldrig slår igen.

Kant sagde: – De har indset, at det er forkert at bruge fysisk vold.

Hegel sagde: – De har fundet nogle andre, det er sjovere at tæve løs på.

Sokrates sagde: – De er blevet bange for dig, fordi du bliver ved med at stille spørgsmål.

Aristoteles sagde: – Du er fuld af idéer, og idéer kan man ikke slå ihjel.

Platon sagde: – Du kender dem. De kender ikke dig. Derfor lader de dig være i fred.

Wunder svarede: – Det forstår jeg ikke.

– Gå over til din ven Fichte, sagde Platon. – Han kan forklare dig, hvad det er, jeg mener.

Wunder gik hen til sin forfaders grav, og Johann Gottlieb Fichte var parat til at hjælpe ham. Han sagde: – Livet er en skole, og du er ved at uddanne dig til filosof. En filosof er en mand, der hver morgen vågner op og spørger sig selv “hvad er et menneske?” og “hvad vil det sige at leve?” Tanker er udødelige, Wunder, og der er ingen drenge på skolen, der kan slå dem ihjel, uanset hvor meget de så end tæver og banker dig.

Wunder gik glad fra kirkegården, og næste dag i skolen fik han flere tæv, end han nogensinde havde fået før.

Da han kom hjem fra skolen med blod i hovedet, sagde han, at han var faldet i skolegården.

– Jeg vil være filosof, sagde han til sin far den aften.

– Selvfølgelig skal du være filosof, svarede hans far.

– Hvad er en filosof? spurgte Wunder.

– Det er et menneske, der stiller spørgsmål.

– Så vil jeg stille spørgsmål, sagde Wunder.

Kapitel 6

Den eneste filosof på kirkegården for de døde filosoffer, der ikke enten var tysk eller græsk, var en dansker. Hans navn var Søren Kierkegaard. Han lå på et lille gravsted længst væk fra indgangen. Wunders far sagde, at Søren Kierkegaard altid gik krumbøjet, fordi hans hoved var så tungt at bære. Kierkegaards hoved var tungt af alle de bekymringer, han havde inde i sit hoved, og som han brugte det meste af sit liv på at spekulere over. Kierkegaards sind var så tungt, at han skulle bruge alle sine kræfter for at bære sit hoved rundt i København i Danmark.

Wunder var bange for, at han selv skulle få så mange bekymringer, at hans hoved blev så tungt som bly, og at han ville blive nødt til at slæbe det hen ad jorden.

Søren Kierkegaard var den eneste, Wunder fortalte til om alt det, der skete i skolen en torsdag i november:

– Min historielærer, Hr Momsen, fortalte om Napoleon, og jeg spurgte om noget. Hr Momsen sagde, at jeg skulle lytte, ikke stille spørgsmål. Jeg spurgte ham hvorfor. Han sagde, jeg skulle komme op til ham ved kateteret. Han sagde, at jeg skulle vende mig om, så mine klassekammerater kunne se mit ansigt. Så tog han med sine negle på tommeltotten og pegefingeren på min øreflip. Han havde meget skarpe negle. Han blev ved med at presse, indtil det gjorde så ondt, at der kom tårer ud af øjnene på mig. Hr. Momsen smilede og sagde: – Se, Wunder græder.

Søren Kierkegaard sagde: – Du græder endnu, lille Wunder.

– Det er kun min far, der må kalde mig lille Wunder!

– Hvad må jeg så kalde dig?

– Du må kalde mig Wunder.

– Så kalder jeg dig Wunder, sagde Søren Kierkegaard.

– Jeg ville ønske, at de alle sammen dør! råbte Wunder. – Alle dem, der driller mig i skolen.

– Det gør de også en dag, sagde Kierkegaard. – En dag dør de alle sammen.

– De skal dø nu! sagde Wunder.

– Det bliver svært.

– Kan du ikke slå dem ihjel?

– Jeg? Jeg er jo bare en gammel død filosof. Jeg har aldrig i hele mit liv været oppe at slås.

– Hvad har du så gjort?

– Jeg har skåret dem i stykker med min tunge, sagde Kierkegaard.

– Hvordan gør man det?

– Hedder du ikke Wunder?

– Jo.

– Er du et vidunderbarn, fordi du er så god til at slås?

– Nej.

– Hvad er du så et vidunderbarn til?

– At tænke.

– Så tænk!

– På hvad?

– På hvordan du kan skære dem i stykker med din tunge.

– Jeg ved ikke, hvordan man gør.

– Selvfølgelig gør du det. Har din far ikke fortalt dig om Sokrates?

– Jo.

– Hvad døde han af?

– Han døde, fordi han stillede spørgsmål hele tiden.

– Netop!

– Jamen, jeg vil ikke dø.

– Stil spørgsmål, Wunder. Brug ironi.

– Hvad er ironi for noget?

– Ironi er stærkere end tæv og bank.

– Hvad er ironi? spurgte Wunder.

– Ironi er at spørge og at blive ved med at spørge, sagde Kierkegaard.

Næste gang én af de store drenge i skolen skulle til at tæve Wunder i skolegården i frikvarteret, sagde Wunder:

– Hvorfor gør du det? Hvad har jeg gjort dig? Hvordan kan jeg få dig til at holde op?

Drengen slog Wunder på munden med en knytnæve og sagde:

– Du skal få bank for hvert eneste af dine dumme spørgsmål, Wunder.

Kapitel 7

Første gang Wunder så de to mænd, der senere skulle blive hans højt elskede onkler, og endnu senere hans nære venner og fortrolige, var de ved at skræmme ham fra sans og samling. Det var en søndag aften i Grünewald i efteråret 1918. Wunder var otte år. Den første søndag i hver måned holdt hans forældre sammenkomst for de venner og bekendte og kolleger, der var medlemmer af Filosofisk Forening.

Wunder tjente ekstra lommepenge ved at hjælpe til med at tage gæsternes overtøj og hænge det op i garderoben. Nogle gange fik han også lov til at hjælpe med at servere ved middagen. Forældrene ville ikke have ham i stuerne efter middagen, mest fordi han tiltrak sig det, de anså for at være en usund form for interesse. Mange af de filosoffer og filosofi-interesserede, der var til stede, var fokuserede på Fichte og medlemmerne af Fichte-selskabet. De kredsede derfor om Wunder, når de kunne komme til det. Hans mor sammenlignede ham med en sjælden fugl i en zoologisk have, som folk kom dragende langvejs fra for at se. Al den opmærksomhed var ikke sund for en lille dreng, sagde hun, og Wunder fik besked på ikke at komme i stuerne efter klokken ni.

Wunder ville helst følge med i alt, hvad der foregik. Derfor gemte han sig ofte under den store røde plyssofa inde i den største af stuerne, uden at nogen lagde mærke til det. Herfra kunne han se ben og fødder og sko og følge med i, hvad der blev talt om i store dele af stuen. Selv om han kun kunne se deres ben, sørgede Wunder for at lægge mærke til folks stemmer, når de ankom, og han tog deres overtøj. Han lå på gulvet og lyttede interesseret til alt, hvad der blev sagt. Ofte faldt han i søvn og vågnede først op ud på natten, når stuen var mørk og tom.

Den søndag nat, hvor han vågnede op i sin seng og var ude af sig selv af skræk, vidste han med det samme, hvem det var, der var i gang med at åbne døren ind til hans værelse på førstesalen i villaen. Det var to af de faste gæster til de filosofiske arrangementer, to mænd, der altid var de sidste, der forlod huset. Ofte sluttede de nede i køkkenet i kælderetagen, hvor de drak brændevin og diskuterede så højlydt, at de to jagthunde i værelset inde ved siden af gav sig til at hyle. Den ene mand var tynd og havde et skarpskåret ansigt og et stort krøllet hår. Hans navn var Ludwig Wittgenstein. Han var en nær ven af Wunders far, der altid kaldte ham Ludi. Den anden mand var mørk med et glat sort hår og et massivt overskæg. Hans navn var Martin Heidegger. Wunders far havde været skolekammerat med Heidegger og kaldte ham Heide.

Når telefonen ringede nede i entreen, og det var Wunder, der tog den, præsenterede de to mænd sig altid med deres kælenavne. – Goddag, lille Fichte, det er Ludi, er din far hjemme? Og den anden sagde: – Heide her, far hjemme?

Den nat, hvor Heide og Ludi lukkede sig ind på Wunders værelse, kunne han høre, at de havde drukket meget, og at de knap kunne tale rent.

Heide hviskede: – Skal vi skære ham op og se, om det er rigtigt, at han har alt det Fichte-blod i sig?

Ludi foreslog: – Jeg er vampyr, og jeg foreslår, at vi sætter hjørnetænderne i ham og suger alt hans Fichte-blod i os, så vores intelligenskvotient bliver mangedoblet!

Wunder kom ansigtet ned i hovedpuden og kvalte det skrig, der var på vej op gennem halsen på ham.

De to filosoffer vaklede hen til hans seng og bøjede sig over ham. Det eneste lys i værelset kom fra månen udenfor. Selv om Wunder lå med ansigtet nede i hovedpuden, kunne han lugte tobak og spiritus fra de to mænd.

De forsøgte at hviske, men selv deres hvisken lød som råb i den stille nat.

– Man mener, drengen er meget klog, sagde Wittgenstein.

– Så kan han måske en dag forklare mig, hvordan Fichtes definition af de transcendentale kategorier adskiller sig fra Kants, hviskede Heidegger.

– Martin, jeg har jo prøvet at forklare dig, at der ingen forskel er!

– Ludwig, du er og bliver en hidsigprop af en provinsskolelærer! Du har intet forstået af filosofien!

Wittgenstein hviskede: – Fichte er et af de største tågehorn i den tyske filosofi. Der er højst én eller to originale tanker, alt andet er tredjerangs Kant.

Heidegger hviskede tilbage: – Fichte har det mest tyske blod i årerne, og nu slår jeg den lille dreng her ihjel og drikker hans blod, så Fichtes intelligens løber direkte ind i min hjerne.

– Heide, du er fuld og dum, og nu går vi, sagde Wittgenstein. – Jeg er lige ved at tro, at du har tabt forstanden. Har du drukket den væk?

– Jeg er pinligt ædru, højt begavet og så tysk, som man kan blive, sagde Heidegger.

– Lad os gå.

– Nej, lad os drille lille Fichte.

– Heide, nu går vi, du kommer med mig, og det skal være nu!

– Jamen, så kommer jeg da, hvis du absolut insisterer.

– Det gør jeg, Heide. Kom så!

De to mænd slingrede hen til døren og forlod Wunders værelse.

Kapitel 8

Den 20. januar 1928 kom der en mand til familien Bernhardts hus i Grünewald og ringede på. Det havde sneet om formiddagen, nu var det solskinsvejr.

Huset var bygget i mørkt træ og lå højt. For at komme op til huset, skulle man op ad en lang trappe.

Det var Wunder, der åbnede, da manden bankede på døren. Udenfor stod der en mand i en sort læderjakke.

– Jeg har en aftale med dr. Bernhardt, sagde han.

Manden rakte et brev frem til Wunder. I lyset fra gadedørslampen så Wunder, at det var et brev, hans far havde skrevet. I brevet stod der, at manden var velkommen til at besøge Michael Bernhardt den 20. januar, kl. 15.30.

Wunder så på sit ur. Klokken var præcis halv fire om eftermiddagen.

– Hvad drejer det sig om? spurgte Wunder.

– Fichte, svarede manden. – Johann Gottlieb Fichte.

– Det er min tiptipoldefar, sagde Wunder.

Manden smilede. Det var et stort og venligt smil. Samtidig rakte manden begge hænder frem med håndfladerne opad.

Det var en hilsen, en ekstraordinært hjertelig hilsen. Manden så på Wunder med en sådan varme og intensitet i blikket, at Wunder følte varmen stige sig til kinderne. Han rakte sine hænder frem og anbragte dem med håndfladerne nedad mod mandens hænder. Manden lukkede sine hænder om Wunders fingre i to faste håndtryk, mens han med en stemme, der rystede svagt af sindsbevægelse, sagde: – Jeg føler, at jeg er så tæt ved ægte Fichte-blod, som jeg kan komme.

– Min mor har også ægte Fichte-blod i årerne, sagde Wunder. – Og hendes blod er endnu renere end mit.

– Ja, men du er en mand, sagde den fremmede.

– Ikke helt endnu.

– Du er en Fichte, en ægte Fichte, og det er vigtigere end alt andet.

Manden holdt stadig fat i Wunders hænder med et fast greb, da der lød en stemme inde fra huset.

– Hvad sker der? spurgte Wunders far. – Hvorfor lader du ikke vores gæst komme ind i huset? Det er jo koldt udenfor, min dreng.

Den fremmede fik øje på Michael Bernhardt, og hans øjne lyste endnu mere op.

– Dr. Bernhardt, sagde han. – De kan ikke forestille Dem, hvor taknemlig jeg er over, at De vil afse tid til at tale med mig om Fichte.

Den måde, den fremmede sagde navnet Fichte på, fik det til at lyde, som om det var et begreb, der gav ham den allerstørste nydelse.

Michael Bernhardt bad manden om at træde indenfor, men den fremmede tøvede.

– Jeg ved ikke helt, hvordan jeg skal formulere det, sagde han. – Men jeg har trådt i noget. Mine sko er beskidte, urene. Jeg kan umuligt træde ind i Deres hjem med urene sko.

– Hvad har De trådt i? spurgte Michael Bernhardt.

– Det er dét, jeg ikke ved, sagde manden og så helt ulykkelig ud.

Michael Bernhardt smilede og klappede manden med en trøstende bevægelse på hans læderjakke. – Så stort et problem kan det jo heller ikke være! De kan jo bare låne et par af mine indesko. Vi ser jo ud til at være nogenlunde af samme højde. Wunder, kan du ikke hjælpe vores gæst med at få skoene af og bagefter rense og pudse dem?

– Selvfølgelig, sagde Wunder og bøjede sig ned.

– Hvordan gør vi rent praktisk? spurgte gæsten, næsten fortvivlet.

Wunder svarede: – Jeg tager skoen af Deres ene fod, og derefter træder De ind over dørtærsklen først med denne fod.

Wunder snørede den ene sko op, og derefter løftede manden sit ben, således at Wunder kunne tage skoen af ham. Manden trådte ind over dørtrinet med den fod, der var strømpeklædt, og derefter gentog operationen sig med den anden fod.

Et øjeblik senere stod manden inde i entréen i familien Bernhards hus, og Wunder hjalp ham med at tage den store tunge læderjakke af.

Manden havde et mørkebrunt sæt tøj på, en lys skjorte og et blåt slips.

Han smilede et stort lykkeligt smil, indtil han kom til at bøje sig forover og fik øje på et hul i den sorte sok på den venstre fod.

I et kort øjeblik gik der en trækning af smerte hen over mandens ansigt. Det så næsten ud, som om han var nær ved at græde.

– Det var dog forfærdeligt! sagde han. – Her kommer jeg for at tale om filosofi, og så har jeg hul i sokken!

Michael Bernhardt trøstede ham: – Filosofien dækker ikke kun de højeste emner som Gud og meningen med livet og vores frie vilje. Filosofien rummer også de mindste små støvkorn i vores daglige liv. Selv Sokrates har nok haft hul i sokkerne engang imellem!

– Sokrates gik i sandaler, sagde manden. – Begrebet sokker eksisterede så vidt jeg ved ikke i Grækenland i antikken.

Wunder havde fundet et par indesko frem, som tilhørte hans far. Han stillede dem foran fødderne af gæsten, således at de var parate til, at deres gæst kunne stikke fødderne ned i dem.

Wunder havde blikket rettet mod den blege hud på mandens fod, dér hvor hullet i sokken sad, da manden sagde:

– Undskyld mig mine dårlige manerer. Jeg har helt glemt at præsentere mig selv. Mit navn er Hitler. Adolf Hitler.

– Det er rigtigt, sagde Michael Bernhardt. – Nu kan jeg huske Deres navn. Er de den Hitler, man skriver så meget om i aviserne?

– Ja, sagde manden. – Det er mig, og jeg er meget beæret over at være gæst her i huset Fichte.

Michael Bernhardt førte sin gæst ind i stuen, hvor der var dækket op med te og kaffe og tørre kager.

Gæsten satte sig til højre for Michael Bernhardt i en stol, der var lidt lavere end værtens læderbetrukne lænestol.

Når gæsten vendte sig mod sin vært, så det mest ud, som om han sad som en elev ved mesterens fødder.

Gæsten sagde: – Mens jeg var i fængsel, havde jeg god tid til at studere filosofi, og især Johann Fichte. Derfor er jeg ganske bevæget over at være så nær den store filosof, som man overhovedet kan være.

Michael Bernhardt nikkede og smilede. – Men hvis De allerede er godt inde i Fichtes tanker, hvad ønsker De så at tale med mig om?

– Fichte! sagde gæsten og slog sig selv på låret, som om han havde sagt noget meget morsomt.

– Men hvorfor kommer De netop til mig? spurgte Michael Bernhardt.

Gæsten bøjede sig forover og svarede ivrigt på en måde, der viste, at han havde forberedt netop dette svar: – I al beskedenhed har jeg tilladt mig at indhente en lang række oplysninger om Dem, dr. Bernhardt. Derfor ved jeg, at De uden sammenligning er den største kapacitet inden for Fichte-forskningen. Det er almindeligt kendt, at De mødte Deres hustru gennem Deres forskning. Deres fru Rosemarie er jo, som alle oplyste mennesker ved, født Fichte. De har skrevet indgående om Deres hustrus forfædre, og jeg tillader mig i al beskedenhed at mene, at jeg har læst det meste af, hvad De har offentliggjort om Johann Gottlieb Fichte. Desuden ved alle jo, at De er formand for Fichte-selskabet. Derfor, dr. Bernhardt, er jeg kommet. Dels for at få lov til at have den ære at diskutere Fichte med Dem. Og dels for i al underdanighed at fremsætte et inderligt ønske.

– Hvad går dette ønske ud på? spurgte Michael Bernhardt.

– At blive medlem af Fichte-selskabet.

Michael Bernhardt bøjede sig frem og klappede gæsten på knæet. – Min kære gæst, De er alt for ydmyg! Alle har mulighed for at blive medlem af selskabet. Det eneste, der kræves, er en skriftlig ansøgning med alle de nødvendige data.

Gæsten slog sig igen på sit højre lår og lo en høj latter, som om han endnu engang var kommet i tanker om en guddommeligt morsom vittighed. Samtidig trak han et stykke papir frem, som han rakte til sin vært.

– Her er alle oplysningerne om mig, sagde han og tørrede lattertårer væk fra sine øjenkroge.

Michael Bernhardt tog imod dokumentet og sagde: – Ja, men så er De jo praktisk talt medlem af Fichte-selskabet. Tillykke! Velkommen til!

I mellemtiden var Wunder kommet ind i stuen med en kurv af flettede grene i hånden. I kurven havde han skobørster, pudsecreme og stykker af stof til at pudse sko med. I den anden hånd bar han gæstens sko.

– Unge Fichte, sagde gæsten. – Har De fundet ud af, hvad snavset på mine sko stammede fra?

– Ja, sagde Wunder. – En hund.

– En hund! sagde gæsten alarmeret. – Hvor modbydeligt! Tænk, at jeg var nær ved at bringe ildelugtende rester fra hundeekskrementer ind i dr. Bernhardts hus! Jeg skammer mig!

Michael Bernhardt vinkede afværgende med hånden. – De skal ikke skamme Dem, kære gæst. Vi har to hunde her i huset, og det er formentlig fra én af dem, ekskrementerne stammer. Det er derfor os, der skal skamme os. Vi har ikke nået i tilstrækkeligt omfang at rydde sne, og det var uden tvivl derfor, at De fik besmudset Deres sko.

Igen forekom det gæsten at opleve noget, der var så morsomt, at han måtte le længe og hjerteligt for derefter at tørre sine lattertårer væk fra øjenkrogene med bagsiden af sin højre hånd.

Bag ham gav Wunder sig til at komme tyk, mørk skocreme på gæstens sko, nu hvor han havde fjernet de sidste rester af skidt fra dem.

Michael Bernhardt så på sin gæst og spurgte:

– Er vi nær ved vejs ende for Deres visit, kære nye medlem af Fichte-selskabet?

Gæsten fór forskrækket sammen og spurgte: – Er jeg til ulejlighed? De må endelig sige, hvis jeg er til ulejlighed, for så vil jeg straks skynde mig at sige tak og farvel.

Michael Bernhardt bøjede sig frem og klappede sin gæst på hånden med en venlig og beroligende bevægelse. – Tal frit frem og sig, hvis der er noget, De ønsker at diskutere med mig.

Gæsten sagde: – Jeg har tilladt mig at forstyrre Dem, hr. doktor, at røve Deres kostbare tid, fordi jeg er drevet af en lidenskab. En lidenskabelig interesse og hengivenhed over for Johann Gottlieb Fichte. Og De, hr. doktor, er den nærmeste vej til den mand, jeg agter højere end alle andre filosoffer i hele verden.

Wunder kunne se på sin fars ansigtsudtryk, at hans far både morede sig og var på grænsen til at være irriteret over gæstens underdanighed og lettere svulstige sprog. Ville faderens munterhed vinde, eller hans irritation?

Ingen af delene, fandt Wunder kort tid senere ud af. Eller begge dele. Hans far gav sig til at udspørge deres gæst. Han gjorde det med et smil, men Wunder kendte sin far godt nok til at vide, at nede under smilet var hans far også lettere irriteret.

Michael Bernhardt spurgte: – Hvad er det især hos Fichte, der virker så tiltrækkende på Dem?

– Især det, jeg ikke kan forstå! sagde gæsten og slog sig igen på lårene og lo højt. – Det er som med kvinder. Man elsker dem mest for de sider af dem, man ikke forstår!

– Og hvad er det så ved Fichte, De ikke forstår?

– Hans teorier om viden. Om videnskab. Om egoet. Menneskets kerne. Vores personlighed.

Michael Bernhardt nikkede. – Det skal De ikke skamme Dem over. Det er der mange, der har svært ved at forstå.

Gæsten bøjede sig frem og så ydmygt på Michael Bernhardt. – Det er derfor jeg tillader mig at komme her hos Dem og forstyrre, hr. doktor.

– De er meget velkommen, sagde Michael Bernhardt og smilede venligt. – Alle venner af Fichte er venner af mig.

Gæsten bøjede sig endnu mere forover, så langt, at han måtte bøje hovedet bagover, og derfra så op på Michael Bernhardt. – Jeg beder ikke om en længere forelæsning hr. doktor, jeg beder bare om nogle ganske få ord, der gør, at jeg selv kan komme videre i mine studier af Johann Gottlieb Fichte.

– Hvor nævner De hans fulde navn? Hvorfor kalder De ham ikke bare Fichte, sådan som alle vi andre gør?

– Af respekt, sagde gæsten. – Af ærbødighed. Jeg vil så nødigt trænge mig på, virke anmassende.

Michael Bernhardt klappede gæsten på knæet og sagde: – Der er ingen grund til, at De har så stor en ærbødighed over for mig. Jeg er kun Fichte-specialist. Jeg har ikke Fichte-blod i årerne. Det har min søn til gengæld. Det er ham, De kan vise respekt.

Gæsten vendte sig mod Wunder, der stadig sad med den fremmedes sko og pudsede dem efter omhyggeligt at have gjort dem rene. – Må jeg bede Dem om en tjeneste? spurgte han og så på Wunder.

– Selvfølgelig, sagde Wunder.

– Må jeg være ven med Dem?

– Med mig? sagde Wunder og kom ufrivilligt til at le.

Gæsten rejste sig op og gik de få skridt hen over gulvtæppet, der gjorde, at han stod lige foran Wunder. – Jeg tror oprigtigt på eventyr, på det overnaturlige. Hvorfor så ikke tro på, at hvis jeg har fysisk kontakt med Dem, så er der en mulighed for, at det blod, De har i årerne, kan mærke rytmen i mit blod. Sådan at Fichte-blodet kan påvirke mit Hitler-blod.

Wunder så over på sin far og måtte anstrenge sig for ikke at komme til at le. Han rettede sit blik ned mod de to nypudsede sko og sagde: – Hvor på kroppen har De lyst til at røre mig?

– Hvor er De mest Fichte? spurgte gæsten.

– Hvor er jeg mest hvad?

Gæsten gentog sit spørgsmål: – Hvor er De mest Fichte?

– Mine hænder, sagde Wunder. – Min mor siger, at hun har fået fortalt, hvordan Fichtes hænder så ud. Hun siger, at mine hænder ligner min berømte forfaders.

– Må jeg så få lov til at røre én af Deres hænder? spurgte gæsten.

– Selvfølgelig, sagde Wunder. – Hvilken af mine hænder har De mest lyst til at berøre?

– Den venstre, sagde gæsten uden at tøve. – Den venstre hånd er nærmest hjertet, og derfor også nærmest det guddommelige.

Wunder rakte sin venstre hånd frem. Gæsten greb den med sin egen venstre hånd. I første omfang kom gæsten til at anbringe sin håndflade mod oversiden af Wunders hånd. Gæsten slap Wunders hånd og anbragte derefter sin egen håndflade inde under Wunders håndflade, således at de to håndflader nu berørte hinanden.

Wunder så op. Gæsten havde lukkede øjne og et saligt udtryk i ansigtet.

Wunder talte sekunderne. Berøringen mellem de to håndflader varede efter hans beregninger lidt over tyve sekunder. Gæsten slap grebet i Wunders hånd, og Wunder trak sin hånd til sig. Han anbragte sin håndflade på læderet på gæstens nypudsede højre sko.

Et meget langt øjeblik var der helt stille i stuen. Gæsten stod stadig med lukkede øjne.

– Kan De mærke noget? spurgte Michael Bernhardt.

Gæsten åbnede sine øjne og sagde: – Ja. Helt tydeligt. Der skete noget!

– Godt! sagde Michael Bernhardt. – Så er De måske parat til at lære lidt om Fichtes teorier om egoet?

– Ja, sagde gæsten. – Og tak! Af hele mit hjerte, tusind tak!

Wunder så, at hans far skjulte en latter ved at holde en hånd op foran sin mund.

Michael Bernhardt spurgte: – Sig mig, hvor trænet er De i filosofisk diskurs?

– Undskyld, sagde gæsten. – Diskurs? Hvad er diskurs?

– I dette tilfælde er det lig med filosofisk tankegang, sagde Michael Bernhardt.

– Jeg vil ikke prøve at lyve for Dem, sagde gæsten. – Jeg er ikke nogen intellektuel. Det er derfor, jeg er kommet her hos Dem, hr. doktor. For ydmygt at lære.

– Udmærket, sagde Michael Bernhardt. – Beskedenhed er en dyd, ud over at være en intelligent form for selverkendelse. Det tjener Dem til ære.

– Tak, sagde gæsten. – Tusind fold tak!

Michael Bernhardt tænkte sig om et lille øjeblik, før han sagde: – Måske er jeg i virkeligheden slet ikke den bedste til at hjælpe Dem. Måske har min søn et mere frisk og uhildet syn på Fichtes erkendelsesfilosofi. Hvad siger du, Wunder? Har du ikke lyst til at give vores gæst en enkel og ligetil beskrivelse af Fichtes egoteorier?

– Nej tak, skyndte Wunder sig at sige.

– Hvorfor ikke det, min kære søn?

– Fordi videnskabsteorier og erkendelsesfilosofi endnu ikke er min stærkeste side.

– Jamen, netop derfor! sagde hans far. – Du er usikker, og måske derfor den, der er bedst egnet til at forklare det på en måde, så vores gæst kan forstå det.

Wunder nikkede og var tavs et øjeblik. Derefter sagde han: – Har De studeret Einstein?

– Albert Einstein, jøden? spurgte gæsten.

Wunder nikkede.

– Hvad har Einstein med Fichte at gøre? spurgte gæsten.

– Har De læst Freud? spurgte Wunder.

– Sigmund Freud, jøden? spurgte gæsten.

Wunder nikkede.

– Hvad har Freud med Fichte at gøre? spurgte gæsten.

Wunder forklarede: – Einsteins relativitetsteori og Freuds teorier om over-jeg’et og kulturens byrde er begge to udløbere af Fichtes ego-teorier.

– Kære unge mand, sagde gæsten. – De bliver nødt til at udtrykke Dem mere enkelt. Jeg er kun en middelbegavet kunstmaler fra Østrig. Jeg ved, at Freud holder til i Berggasse i Wien. Jeg har også passeret ham på gaden adskillige gange. Men jeg har aldrig rigtig forstået, hvad hans teorier går ud på.

Wunder så ned på det par nypudsede sko, der stod foran ham på gulvtæppet. Han tog skoene og gik hen til, hvor gæsten sad, og satte sig på hug foran ham. Han anbragte en sko foran hver af gæstens fødder. Han gjorde tegn til, at gæsten skulle række en fod frem mod ham, én ad gangen, således at skoene kunne blive anbragt på gæstens fødder.