Niels Anesen

Hvem skal arve jorden

Lindhardt og Ringhof

Hvem skal arve jorden

Copyright © 1963, 2017 Niels Anesen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711859049

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Første del

1. Kapitel

Stationsbyen Skærholt ebbede ud i bondelandet til alle sider. En flad egn uden nogen særlig naturskønhed. Der var også noget bart over byen. Den manglede store træer. Særlig fra den gennemgående asfalterede vej, der også var hovedgade, så byen nøgen ud, fordi der ikke var haver foran husene. Byen havde ellers alt hvad der hørte til af forretninger og værksteder, kro og kirke og frysehus, men at se til manglede den skønhed og poesi.

Livet holdt sin kurs med almindelig fremgang efter den store krig. De ældste syntes ikke rigtig, alt igen blev, som det havde været før, krigsårene. De unge var blevet mere støjende og mere fremtrædende og alle havde fået travlt. Der var kommet en uro ind i landsbyen, man ikke havde mærket før. Det hændte også de gamle på alderdomshjemmet snakkede om, at de ikke så tit fik besøg, som i krigens tid. Der var også dem, der mente, at lidt misundelse, lidt fine fornemmelser og lidt sladder holdt sig udmærket. Man vidste også, at pastor Iversen regulerede den slags, hvis det gik for stærkt. Tog en sladderhistorie for voldsomt på vej, skulle han nok få den bremset, ved både her og der at forklare den rette sammenhæng. Og pastor Iversen regnede man med, selv om man ikke nåede kirken hver søndag, for han havde en gang sagt, at hjemmet, kirken og kroen var de tre grundpiller, der bar et landsbysamfund og gjorde det sundt.

Lige uden for byen boede Yrsa og Hans Jensen. De havde kun ét barn, datteren Lone. Gården var på en god snes tønder land, var gammel, men velholdt. Hans Jensen var en arbejdsom og stilfærdig mand. Det var hændt mere end én gang, at hans kone Yrsa, havde kaldt sig selv et stort skrummel, men selv om hun var hvad man kaldte en fuldvoksen kone, var der også dem, der mente hun var en køn kone. Hun var praktisk, tog håndfast på tingene, og der var natur i hende.

At opdrage datteren, var ikke noget problem for Yrsa. Var der noget med opdragelse, som Hans Jensen ikke rigtig kunne følge med i, forklarede Yrsa ham at Lone af natur var et redeligt barn. Det sagde han ja til, og så var den pædagogiske diskussion forbi.

Der havde gennem Lones barndom været arbejde nok på gården, også til hende. Mest striks havde moderen været med det, hun kaldte ordentlighed. Hun havde en gang for alle forklaret Lone, at kunne man ikke holde orden omkring sig – kunne man heller ikke holde orden på sig selv, hverken i krop eller sjæl. Det med sjælen havde moderen forklaret på den måde, at når man passede det man skulle, ærligt og redeligt, så holdt man sjælen ren. Og en ren sjæl mærkede man på den måde, at man var glad og sikker, fordi man ikke behøvede at skjule noget for nogen.

I den salmebog forældrene havde givet deres datter, da hun blev konfirmeret, havde moderen skrevet.

Kære Lone. Du kan aldrig blive så alene, at du ikke selv er tilstede –

Allerede da Lone var barn, havde moderen forklaret hende, at man ikke kunne lære for meget. Siden havde hun sagt til sin datter, at de unge år skulle være en læretid.

Når moderen var så optaget af at Lone skulle lære noget, var det nok også fordi hun selv i sin ungdom havde lært for lidt. Hendes ungdom var gået med at være tjenestepige på forskellige gårde, for en lille løn. Og da hun var stor og stærk og villig, var hun meget med i markarbejdet, var malkepige, gjorde mere mandfolkearbejde end være med i det huslige. Den gang tænkte hun ikke over det, var god til at arbejde. Dem hun tjente hos var flinke ved hende, og hun havde det som de fleste andre piger i de tider på landet, før den store krig. Men nu kunne hun nok se, at der i hendes ungdom blev mere til dem hun arbejde for, end der blev til hende selv.

Når moderen nu gik hjemme på Thorsgård og tænkte på sin datters ungdom i sammenligning med sin egen, følte hun ingen bitterhed over sin egen skæbne fra den tid. Hun havde truffet Hans Jensen. Hun havde truffet så mange andre unge mænd. I perioder havde hun måske ikke været nøjeregnende nok med det med mænd, men når hun gjorde noget i den retning, var det for at bryde ud af det ensformige hun gik i til hverdag. Kedsommelighed var noget grimt noget. Det kunne presse så stærkt på, at man blev tvunget til at gå ud og opleve noget. Næe, man skulle ikke dømme nogen, for der var så meget skjult for andre, der drev mennesker afsted, og mest de unge. Hun havde ikke været af dem, der fortrød sine oplevelser, selv om de var foregået i smug. Hun havde følt det som noget nødvendigt, for ikke at blive ensom og ulykkelig. Børn havde hun ikke fået, så på den måde havde hun fået glæde og ro ud af de oplevelser, som gav mange andre unge piger uro eller sorg.

Så havde hun truffet Hans Jensen. De var kommet til at tjene på samme gård. Han var en flink og rolig karl. Og så en høstaften, de var på vej hjem fra marken, havde han sagt til hende.

– Hør Yrsa, hvor længe skal vi to blive ved at arbejde for andre folk?

Hun havde set på ham og spurgt.

– Hvad mener du med det?

– Jeg mener det jeg siger, sagde han og lo.

Hun lo også.

De var gået i stå, stod på marken mellem kornnegene og så på hinanden. Og lo.

– Det kan du bestemme, sagde hun.

– Så køber vi en ejendom til november.

– Jamen jeg har kun 720 kroner i sparekassen, sagde hun.

– Jeg har godt 6000, så vi kan nok få et eller andet forgældet sted med jord til.

De så overrasket på hinanden.

Så kikkede hun ud over marken, med et syn, der omfattede hele hendes ungdom.

– Du gør mig glad, sagde hun blidt. Lad os vende om og gå tilbage. Vi kan ikke gå hjem lige nu.

De satte sig i en hob kornneg og glemte de var på vej hjem.

Når nu Yrsa så tilbage, havde Hans Jensen været hende en god mand. Hun følte også hun havde været ham en god kone. Sammen havde de troligt slidt sig ud af den store gæld de tog på sig, da de købte Thorsgård. Kun ét barn havde de fået. Forstå det kunne hun ikke. Sunde, stærke arbejdsfolk skulle jo have en hel flok. Men Lone havde de, og hun måtte ikke kede sig, ikke blive ene i ensomheden, ikke blive lukket inde i det ensformige – så hun brød ud og selv søgte oplevelser, der kunne slå for hårdt.

Forskellige pladser, lære noget hvert sted, ikke ensformigt. Komme på skole og kursus, sørge for afveksling og noget nyt i ungdomstiden. Det havde været Yrsas plan med hendes datter.

Og Lone var godt på vej. Hun havde været på Langstedgård, på ungdomsskole, havde siden haft plads hos en dyrlægefamilie i Strandby, hvor hun havde gået på sykursus. Siden havde hun haft plads hos en forpagterfamilie på den store avlsgård, under Staholt gods, og nu var hun færdig på højskolen.

Gennem skolen havde hun fået plads hos en proprietær F. L. Eriksen. Fruen hed Anna og var ikke rigtig rask. Der var en voksen søn hjemme. Desuden var der to karle. Fruen havde i et brev indtrængende bedt forstanderen om at sende en god pige, der kunne lave mad og i det hele taget aflaste hende.

Og så var valget mellem de mange piger faldet på Lone, der også syntes det netop var en opgave for hende. Selv om hun hellere ville, at hendes ny plads havde ligget nærmere hendes hjemegn. Det hændte hun havde den følelse, at hun ligesom trak sig længer og længer hjemmefra.

Da hun nu sad i toget for at rejse en tur hjem, inden hun skulle i sin ny plads, kom hun til at sidde og tænke på, hvordan det var gået hende, siden hun første gang tog hjemmefra til Langstedgård. Der var i hendes erindring enkelte ting hun ikke var tilfreds med. Hvor havde mor ret, da hun havde sagt, at selv om man var nok så alene – så var man selv tilstede. Forpagterens kone på den store avlsgård havde været flink og sød, men hun var nysgerrig, kunne gå alt for tæt med sine spørgsmål. Hun var det eneste nysgerrige menneske Lone havde truffet. Smilende og indsmigrende spurgte hun, også om pigelige ting – og så løj Lone.

Nu sad hun her i hjørnet af kupeen, strøg en hånd over sig, som for at børste fruens alt for nærgående spørgsmål væk.

Og først nu gik det op for hende, at en nysgerrig kvindes spørgsmål kunne være lige så væmmelige, som en uønsket mands tilnærmelse. Nu fik denne opdagelse Lone til at smile, for mor havde så tit sagt, at en ung pige ikke kunne lære for meget. Og når nogen var nysgerrige, var det fordi de oplevede for lidt. Så var der også det med forpagterens bror. Han var selvfølgelig en pigejæger, men det havde hun ikke tænkt på før bagefter. Hun var taget med ham i biografen. I mørket rørte han hende ikke med en finger, så hun følte sig glad og tryg. Men da de sad i bilen på hjemvejen, havde han overøst hende med smiger, sund og frisk og varm og dejlig og … undgå han kyssede hende, kunne hun ikke. Og han blev ved at smigre hende, sagde hun var en natblomst, en søster til tomater og ildstegte kartofler. Da han kørte væk fra vejen, ind i en plantage, ville hun protestere, men kunne ikke. Først da han standsede, kyssede hende og vippede hendes sko af hendes fødder, kom hun til sig selv.

Det vil jeg ikke, sagde hun stille.

– Det er din egen skyld, sagde han. Du har hele tiden ladet mig tro at …

– Jeg har ingen øvelse i det, sagde hun, jeg var bare glad ved at komme med dig.

– Jeg vil ha dig, sagde han irriteret.

Men nu rejste alt i hende sig imod ham.

– Vil ha, gentog hun og lo hånligt. Du kan sagtens få piger nok; du hverken behøver at true eller elske. Du har fået mig, din skønhedsdronning, til at føle sig som en gammel ko. Lad du hellere mig gå resten af vejen hjem. Du kan endnu finde en pige, der er på vej hjem fra biografen.

– Vrøvl, sagde han, startede bilen og kørte hjemad.

Dengang havde det været en oprivende begivenhed. Nu sad hun her i toget og syntes det bare var en dum historie.

De få dage hjemme hos mor og far gik langsomt for Lone. Hun syntes de så ældre ud. De lod arbejdet hvile mest muligt, for at være sammen med hende og snakke. Efter den første aften, var der ligesom ikke mer at snakke om.

Alle Lones veninder fra skole og konfirmationen var borte. Yrsa vidste et og andet om en og anden. De unge mænd der var rejst, vidste hun mindst om. Veninden Ulla var rejst til København, hvor hun var dansepige. I forbindelse med Ulla, hørte Lone for første gang sin mor bruge ordet, sexbombe, og det fik de megen morskab af. Lo af hjertens lyst, og vurderede sådan en skabning både fra syd og nord og øst og vest, selv om Yrsa tilsidst måtte indrømme, at piger der sådan var landskabelige, var de kønneste.

Den sidste dag og aften, fik de noget helt nyt og spændende at snakke om. Måske havde Lone sat skub i sin far, ved at fortælle noget fra de store gårde, hvor hun havde været og hvor man drev jorden med maskinkraft. I hvert fald kom han ind i køkkenet den formiddag og sagde, at han havde fået den ide, de skulle have en traktor. Han gned sig både på ryggen og ned ad låret, der var kommet noget der strammede, når han pløjede med hestene eller harvede. Og Ingolf, den fjerner hest, var også begyndt at halte. På en traktor fik kusken da også transporteret kroppen både frem og tilbage. Hestene var jo da også gamle og alt for langsomme. Pengene til en traktor med vogn og redskaber, måtte jo nok kunne skrabes sammen.

– Du kan tro det vil lette dit arbejde, far, sagde Lone ligetil, uden at udtrykke den begejstring hun følte. Hun tænkte på de 2 gamle brune heste, den ene lidt mørkere end den anden. Ingolf var større end Musse.

Yrsa opmuntrede sin mand.

– Vi bliver ældre, sagde hun, og du har fortjent at få sådan en maskine, der letter din gang over jorden. Når andre mennesker, både koner og børn, kan køre sådan en hertug, så kan du også, og ..

Hun ville sige mere, men tav, tænkte på hestene, kælet for dem hver dag i mange år. Når de så hende på marken eller hørte hende gå forbi stalddøren, kaldte de på hende, for at få en ekstra bid eller et kærtegn.

– Det skal være en ny traktor, sagde Hans Jensen, men vi kan nøjes med en på 18 hestes kraft. Vi har jo ingen store stigninger i marken. En traktor på 18 er billigere end en på 30-40. Det er vogn og redskaber også, men der er flere ting at tage i betragtning.

Hans Jensen tænkte på hestene.

Yrsa vendte sig og rørte i gryden.

Lone begyndte at dække bordet i stuen, hvor de spiste.

De vidste begge to, at Hans Jensen tænkte på hestene.

Da han sagde noget om de 18 hestes kraft, ville han også have nævnt hestene og gættet på, hvad de kunne koste på slagteriet, men ordene gik fast for ham. Helt fra han var dreng, havde han holdt mere af heste end noget andet dyr. I hans barndomshjem havde de ingen hest, kun et daglejerhus med en lille have, men så søgte han til nabogården. Og en dag han kom fra skole, gav en karl ham tømmen. Han huskede endnu denne forunderlige store og stolte fornemmelse ved at gå efter harven og køre de 2 store, tunge heste, mens karlen gik bagved. Det var Rasmus, og det var den dag, han selv havde bestemt, at han engang selv ville have 2 heste, der var hans. Det var hestenes skyld. Det var hestenes skyld, at han var afholdt på de gårde, hvor han havde tjent. Der stod i en af hans anbefalinger: ».. og så forstår Hans Jensen at omgås heste, dermed er alt sagt«. Det var hestenes skyld, han havde passet på sine penge, så han kunne købe en lille gård.

Hans Jensen, der havde siddet ved køkkenbordet på en stol, rejste sig og gik ud i stalden.

Da Yrsa kom ind i spisestuen, holdt hun forklædet op for sit ansigt.

– Jamen mor, græder du, udbrød Lone.

– Herregud, det er jo de heste. Nu gik far ud i stalden. En mand og hans heste, det er noget af det skønneste på jorden. Og sådan har det vel altid været, så længe der har været bønder. Vi havde lidt jord hjemme, far sagde så tit: »bare jeg kunne få held til at få en hest«! Det var, som var det en himmelsk velsignelse at få sådan et dyr. Det fik han aldrig. Nu ligger han i sin grav.

Hun tørrede sit ansigt med forklædet.

– Nej, nej Lone, du ved nok jeg ikke er nogen grædekone, men nu står far ude og klapper hestene. Mænd kan glemme at klappe deres koner, men de glemmer ikke at kæle for hestene. Nu kommer alle de traktorer og hestene skal dø, men så dør bonden også. Jeg hører nok i radioen de fortæller om en ny tids bonde, men det er en maskinmand.

– Jeg holder også af de heste, sagde Lone.

– Holder af, gentog moderen og lo. Den aften far kom med dem, var han lykkeligere, end da vi blev gift. Vi stod ude ved de heste en hel time. Vi fik dem på kredit. Han klappede hestene, snakkede med dem, sagde at når vi blev kendt med hinanden, skulle vi nok blive gode venner, og de skulle nok blive betalt. Jeg var selv så mærkelig glad, drillede ham med at jeg ville klappes hveranden gang. I løbet af natten var han oppe 3 gange. Den første tid var han oppe hver nat og snakkede med dem, for at de ikke skulle føle sig fremmede og ensomme.

– Tror du, han kan skilles fra dem? sagde Lone.

– Både traktor og heste er for meget, sagde Yrsa. Hestene er blevet for gamle. Det er med dem, som med dig. Du kunne heller ikke blive herhjemme altid. Der er ingen ting, der bliver ved at være som det var. Men nu kommer far. Nu kan vi spise, fortsatte Yrsa, med en håndbevægelse hen imod ham.

– Jeg har også lige givet hestene et middagsfoder, sagde han.

Mens de spiste, snakkede han mest om vognen til traktoren. Vognen skulle ikke være for høj, en lav vogn var også lettest at komme op i, og ned af igen. Den gamle radsåmaskine kunne vist laves om, så den kunne bruges til traktoren. En ny plov var nødvendig og en ny kultivator.

Da de havde spist, sagde Hans Jensen at han skulle ud og sortere nogle kartofler, men de behøvede ikke at hjælpe ham.

– Far vil helst være alene, sagde Yrsa, lad os gå en tur ind til byen, om ikke andet, så for at få tiden til at gå. Dit tøj er jo i orden.

Hjemme ved aftensbordet og hele aftenen, gik samtalen videre om den ny traktor. At hestene skulle sendes til slagteriet blev ikke nævnt, men alle tre var klar over, at hestene hjalp for sidste gang med de penge Hans Jensen ville få for dem.

Da samtalen gik i stå, lukkede Yrsa op for radioen. Ingen var interesseret i udsendelsen. Hans Jensen så ud til at være træt. Yrsa gik ud i køkkenet for at lave kaffe.

Kaffen strammede op. Hans Jensen gik en tur ud i stalden. Det tog længere tid end det plejede, at give hestene det sidste foder før natten.

Yrsa og Lone søgte at få tiden til at gå med at snakke om Lones ny plads. De var begge lidt kede af, at det var så langt borte.

Da Hans Jensen kom ind, sagde Yrsa.

– Vi må hellere gå i seng, vi skal tidligt op. Lone skal med første tog.

Da Lone var kommet i seng og havde slukket lyset, lå hun og drømte eller fantaserede om, at hun kørte med en rød traktor, der trak en høvender. Et stykke derfra stod der en mand i grå bukser og hvid skjorte og vinkede og gjorde tegn, at hun skulle stoppe. Det ville hun ikke, for hun havde travlt. Da hun alligevel standsede og gik hen til ham, sagde han, at hun skulle gå med ham ud over marken og hjælpe ham at finde sin hue. Hun nægtede bestemt at gå med ham. Da hun alligevel gjorde det, tog han hende i hånden og sagde, at han havde tabt huen da han var dreng. Og så havde han fået den ide, at han ikke ville lede efter den før han traf en pige, der ville hjælpe ham. Men så gik den røde traktor i gang af sig selv. Da hun nåede derhen og fik den standset, kunne hun ikke se manden i de grå bukser og den hvide skjorte. Og så græd hun, fordi han var borte.

Hun vågnede forvirret op. Faldt til ro, da hun blev klar over hvor hun var, lå lidt og grundede over hvordan man kunne drømme sådan noget vrøvl. Hvem lavede den slags forestillinger, som man var tvunget til at spille med i ..

Hun lå rolig på ryggen med klare øjne, da hun pludselig kom til at tænke på hestene. Næste gang hun kom hjem, var de væk og hun så dem aldrig mer. Hun tændte lyset og så at klokken var ti minutter over 4. Natten var snart gået. Hun stod op, stak de nøgne fødder i et par sko, trak sin regnfrakke over natkjolen og gik forsigtigt ud gennem køkkenet, ud ad bryggersdøren og frem over gårdspladsen. Stalddøren stod på klem. Det var mærkeligt, men så havde far glemt at lukke, da han sidste gang var herinde i aftes. Hun skubbede stille døren op. Det varede lidt inden hun fandt lyskontakten.

Der stod hestene. Og der sad far og mor på foderkisten.

Overraskelsen forskrækkede Lone. Hun ville vende om og gå, men blev stående. De rettede sig begge langsomt. De havde siddet krummet sammen, som om de sov.

– Kommer du Lone, sagde Yrsa lavt, som var der nogen hun ikke ville vække.

Musse lå ned, Ingolf stod op.

– Jeg ville … ordene gik fast.

– Jeg opdagede far gik herud, sagde Yrsa, så jeg rejste mig og gik efter ham, for det gjorde jeg også den første nat Musse og Ingolf var her hos os.

Hans Jensens stemme lød lidt hæs da han sagde.

– Der er meget at tænke på, når man skal skifte fra det ene til det andet, men nu er vi her alle tre. Musse kan jo nok lægge sig og få lidt hvile, men det kan Ingolf ikke. Han må stå op og hvile. Så selv om Musse kunne blive ved lidt endnu, så er det for meget at forlange af Ingolf. Og skilles skal de ikke.

Det havde grebet Lone dybt at se sine forældre sidde der på foderkisten. De havde siddet i mørke, havde nok ikke sagt mange ord til hinanden. Far i bukser og uldtrøje, mor i fars jakke over natkjolen.

Der kom noget knugende over Lone. Hun kunne ligesom ikke nå dem, var ligesom ikke stille nok og stærk nok. Hun ville hele tiden sige noget og gøre noget, men kunne ingenting. Hun følte dybt og varmt, at hun elskede dem, var dem nærmere end nogen sinde. Men i sin ophidselse ønskede hun inderligt at komme dem endnu nærmere, nå helt ind i deres kærlighed til hinanden. For første gang i sit liv følte Lone en mand og en kvindes kærlighed til hinanden som livets hemmelige højdepunkt – for første gang følte hun sig ensom.

Hun tog sig sammen, gik op mellem hestene. Musse rejste sig op.

– I kender mig nok, hviskede hun og kærtegnede dem, jeg kan ingen ting sige. Jeg skal bare sige farvel til jer, fordi jeg skal i en ny plads langt, langt borte, og …

Gråden standsede hende.

– Når du går ind i seng Lone, skal du ikke ligge og græde dig i søvn, sagde Yrsa, hestene kommer ikke til at lide. De er gamle og far og jeg er gammeldags. Unge mænd og deres koner græder ikke, fordi de får en traktor i stedet for opslidte heste. Det kan nok hænde for dig, at du står op om natten og går ud og finder din mand, der står og klapper sin traktor. Der er også kommet noget i landbruget, der hedder driftens regnskab – det plejer ellers kun at gælde for mennesker.

Der var et opmuntrende smil i moderens ansigt.

Hans Jensen sagde.

– Det var godt du kom herud Lone, så fik vi snakket sammen alle tre her i stalden, for den er jo lavet om, når du kommer hjem og besøger os igen.

Lone løftede sin hånd til godnat.

Hun gik i stå ude i gården, så mod den skyede himmel, bredte sine arme ud i higende længsel efter at favne den kærlighed, hvis storhed havde grebet hende ved synet af de to på foderkassen – favne en mand, der var hendes, hans og hendes kærlighed.

Der kom ro over hende, da hun mærkede den kølige morgenvind trække op ad hendes nøgne ben.

2. Kapitel

Da Lone over middag stod af toget på Næsholm station, blev hun straks klar over at byen var større end hun havde regnet med. Der var mange på perronen. En ung mand kom frem mod hende og spurgte smilende.

– Er du Lone Jensen?

– Ja, jeg skal til Ansgård.

– Jeg hedder Emil Eriksen. Han lo lidt. Så jeg er den søn min mor har skrevet om. Jeg er også forkarl. Jeg er her for at hente dig.

Lone smilede og sagde tak.

Han tog hendes største kuffert. Han var høj, nærmest slank. Da han smilede, syntes hun, der var noget barnligt over hans ansigt, eller noget vegt, men han var måske heller ikke så gammel endnu.

– Næsholm er blevet mer end dobbelt så stor på kort tid, sagde han.

– Jeg har set der er mange ny huse og store bygninger, sagde hun.

– Det er blevet et livligt sted. Her er mange fabrikspiger. Man kan nok gå herhen om aftenen og få jorden sparket af støvlerne.

Han var standset ved en stor, sort bil.

– Der er vel ikke mange piger på gårdene her omkring, sagde hun.

– Nej. Mor er meget glad for, du kommer. Det er jeg også. Og du er helt anderledes end jeg havde regnet med, kønnere og mere livlig. Selvfølgelig er det noget vrøvl, men når du kom fra en højskole, troede jeg du var en hjemmestrikket en, kulørt garn, striber i alle verdenshjørner – vent lidt, så skal jeg lukke op, jeg sætter lige dine kufferter i bagagerummet.

Selv om han var høj, så hun han havde hurtige bevægelser.

Da de sad i bilen og kørte, sagde han.

– Er det fordi vi er fremmede for hinanden, eller siger du i det hele taget ikke ret meget?

– Jeg snakker vist, som det er mest almindeligt, sagde hun.

– Jamen de fleste piger fjanter da og snakker og snakker. Har du nogen sinde haft en stor sorg på den konto …

Han kiggede på hende, mens han spurgte.

– Næe, sagde hun. Har du?

Næe, sagde han, så vi to skulle jo være det, der kaldes et par glade unge mennesker.

– Jamen det er vi vel også, sagde hun, og ventede han ville spørge om hun havde en kæreste.

Men det spurgte han ikke om.

– Nå, der ligger så Ansgård, sagde han. Der er ikke meget at se for træer. Jeg synes også der er for mørkt i stuerne, men det hjælper når du kommer. Du er i hvert fald en pige med solskin i.

– Synes du, sagde Lone, bare for at sige noget.

– Jeg har hentet mange piger ved stationen, helt fra jeg var dreng, med hestevogn, så jeg er ekspert i at bedømme hurtigt. Og hvor har der været forskel på de piger vi har haft. Værre og værre de sidste par år. Nogle af dem blev kun en måned, så tog de på en eller anden fabrik.

– Jeg vil hverken arbejde i en by eller på en fabrik, sagde Lone.

Hun syntes det lød lidt for fanatisk og tilføjede:

– Min mor kalder mig ikke en bondepige, men siger jeg er landskabelig.

– Landskabelig! Det har jeg aldrig hørt før. Han så interesseret og næsten alvorligt på hende. Det var da et herligt udtryk! Det må da være en herlig mor du har. Bare vi havde haft 100 kilometer hjem, men nu er vi her.

Ansgård havde en meget stor gårdsplads, fordi det gamle stuehus lå trukket tilbage fra avlsbygningerne. Der stod fire store træer, som tilfældigt, omkring på gårdspladsen. Lone talte dem og syntes det var smukt.

Fru Anna Eriksen kom ud og tog imod dem.

– Velkommen, sagde hun. Sæt Lone Jensens kufferter ind på hendes værelse, Emil. Kom Lone Jensen, vi går ind.

Lone syntes nok der var hyggeligt i stuerne, men der var så megen uorden, at det gjorde hende usikker, for sådan så det nok ud altid. Fru Anna Eriksen var nok ikke et ordensmenneske. Hendes lille hvide kjolekrave sad lidt skævt og stak lidt op i nakken. Hun havde et smukt ansigt, men var mager og det var, som hendes mørke øjne sagde noget andet, end det hendes mund sagde. Lone følte sig lidt utryg, både ved stuerne og fruen.

Men fruen var venlig, viste Lone omkring, også i køkkenet. Et stort, dejligt køkken, syntes Lone, men ingen orden.

– Vi hjælper hinanden at lave kaffe, sagde fruen, og så må vi vel ellers sige du til hinanden. Nogle af mine piger har jeg bedt om at kalde mig fru Eriksen. Du ved, der er så stor forskel på piger, men vi to vil sikkert synes bedst om at sige du til hinanden, og Lone og Anna.

– Ja, det er da nemt, sagde Lone.

Det var Lone, der lavede kaffen. Fru Anna stod der bare, rørte ikke en finger. Lone kom pludselig til at tænke på, der stod i brevet, at fruen ikke var rigtig rask. Hun så på hende og ville spørge om hun var syg, men opgav det.

Da de sad ved kaffebordet, kom F. L. Eriksen. Lone rejste sig op da han kom ind. Han var på højde med fruen, var lige så mager som hun, med gråt hår og et mærkeligt, alt for venligt ansigt. Da han hilste på Lone, sagde han at det var let at se på hendes smukke tænder, at hun havde levet af bondeføde og havde en forstandig mor og far. Lone havde før hørt en eller anden sige noget om hendes tænder, men nu blev hun flov, havde en følelse af, at den mand så gennem tøjet og vurderede hele hendes krop. Hun skyndte sig at sætte sig ned.

– Min mand har psykologiske evner, sagde fruen. Han burde være blevet professor. Siger han noget, der overrasker dig, Lone, så … Nå, men det bliver du snart kendt med.

Lone nikkede. Hun fik også en følelse af, at det var fruen, der var mand i huset.

Da de havde drukket kaffen, spurgte fruen Lone om hun kunne nå at lave aftensmad til gårdens 6 personer. Brasede kartofler, pålæg og brød og te.

Lone sagde ja, gik straks ud i køkkenet og åbnede skuffer og skabe og fryseboksen.

Da fruen kom derud, sagde Lone med et smil.

– Nu er jeg snart hjemme her, hvis jeg må gøre som jeg vil.

– Ja, det må du min pige, sagde fruen leende. Det er jo derfor du er kommet.

Lone gik op på sit værelse, følte sig hjemme her hos sine egne ting. Mens hun klædte sig om, fik hun en følelse af at fruen ved at overlade det hele til en pige, der lige var kommet ind ad døren, ville prøve hende. Lone smilede, følte sig sikker, var kendt med daglig kost på store gårde og kom lige fra højskolens køkken. Men hun syntes ikke rigtig fruen var rar, og det kneb med at sige du til hende. Det var meget lettere at sige fru Eriksen.

Nede i køkken og spisekammer undersøgte Lone alle ting nøjere. Den grå plastikdug, der lå på bordet i den fælles spisestue ved køkkenet, var ikke helt fri for madrester. Lone fik den gnubbet ren. Fruen kom netop og så da Lone var i sving.

– Jeg har ikke kræfter nok, sagde hun med et lidende udtryk, ikke krop nok, men det er let at se på dig, at du er skabt til at tage fat. Der er altid noget smukt ved den slags kvinder. Det er naturens egen skønhed.

Lone følte det som smiger, der ikke smagte særlig godt. Hun sagde.

– Når man tager en plads, må man også bestille noget.

– Ja, men her på Ansgård skulle det jo gerne gå som i en god og hjælpsom familie. Det er bare ikke alle piger, som bryder sig om hjemlige forhold. Den sidste vi havde, en stor, grå en, Anni, sagde at hun var taget hjemmefra, for at komme hjemmefra. Men Lone, når du har dækket bord, kimer du lidt med klokken, der hænger udenfor bryggersdøren, slar fire faste slag, det kan høres over hele gården, så kommer vi og spiser. Skal vi kalde min mand til telefonen, bliver vi bare ved at kime med lidt mellemrum.

Lone sagde ja og passede sit.

Da hun havde ringet og alle sad ved bordet, blev fruen stående og kiggede meget nøje efter, om der manglede noget på bordet.

Lone opfattede det på den måde, at fruen ville vise sin myndighed, vise de andre, at den ny pige var under kontrol. Da der ikke manglede noget, satte fruen sig for nederste bordende. Hendes mand sad ved den øverste.

De to karle, Thomas og Karlo og sønnen Emil, var sultne og spiste meget og hurtigt. F. L. Eriksen pillede og vendte og drejede inden han puttede i munden i små bidder. Han gav sig til at forklare noget om en strømfordeler i den ene traktor, hvordan den virkede. Det var nok forkert, det han sagde, for karlene sænkede hovedet, og blev lange i mundvigene. Da sønnen hjalp sin far tilrette, ved at tegne i luften med sin gaffel, var faderen meget stolt og gentog det hele flere gange, belærende, som havde han selv løst problemet.

Lone blev ligefrem glad ved at overvære at sønnen, i hvert fald på det felt, var klogere end sin far, der havde dette mærkelige overbærende alt for indsmigrende, vege smil.

Det tog ikke lang tid at spise. Karlene og Emil og Lone sagde tak for mad, og de tre mandfolk begyndte straks at bære tallerkener og fade ud i køkkenet.

De har hjulpet mig mens jeg var alene, sagde fruen smilende, Emil har også været flink til at hjælpe mig med at vaske op.

I det samme sagde han.

– Skal vi vaske op for dig, Lone. Du skal jo også have ordnet dit værelse.

Lone fik ikke svaret. Hun syntes bestemt at fruen i et hastigt glimt så bebrejdende på ham.

– Det er ikke sikkert Lone bryder sig om det, sagde fruen venligt, så du skal nok ikke spørge én gang til, Emil.

– Jamen så vasker vi op i aften, sagde han.

Fruen rystede på hovedet.

– Unge mænd er altid galante overfor en ny pige, men Thomas og Karlo er ellers aldrig hjemme om aftenen. Emil vil også gerne afsted, men nu går jeg ind og hviler mig.

Da hun var gået, sagde Lone til Emil.

– Vil I ikke nok lade være. Jeg kan nok nå det hele selv.

Emil så skuffet på hende, uden at sige noget, gjorde tegn med hånden til de to karle. Og Lone var alene i køkkenet.

Hun havde fået besked af fruen om at lave aftenskaffe ved 20-tiden, ikke før 20. Da hun kom med kaffen, var der ikke andre i dagligstuen end fruen og hendes mand. Fruen sad med et dameblad, og manden sad med en lille aksel med en tobladet vinge på.

– Min mand prøver at sætte sig ind i alt det her mekanik, sagde fruen med noget håbløst i stemmen. Nå, du har ikke taget en kop med til dig selv. Emil kommer jo nok. Du må gerne drikke kaffe herinde, men i aften har du vel travlt med at ordne dit værelse.

– Jamen så godnat, sagde Lone.

– Godnat, og du ved besked med maden i morgen tidlig, og du slår på klokken. Min mand og jeg spiser morgenmad i køkkenet, og vi spiser ikke margarine om morgenen.

– Nej.

– Det er dejligt at ordne sit værelse et nyt sted, vedblev fruen og smilede meget venligt.

– Ja.

Da Lone et par timer senere havde fået orden på sit værelse, sad og spiste et æble og hyggede sig i de ny omgivelser, bankede det på døren. Da hun lukkede op i den tro det var fruen, var det Emil.

– Hvad kan jeg hjælpe dig med, sagde han ligetil.

– Det er nok ikke værd din mor hører du er her, sagde hun og smilede.

– Mor hører ingen ting. Mor og far er i den anden ende af huset.

– Måske kommer din mor herop for at se, hvordan jeg har fået det indrettet.

– De er i seng.

Han satte sig på den stol, hvor hun havde siddet.

– Her er rart. Er det æbler, du tygger på, så giv mig et.

Hun tog et æble i en kommodeskuffe og gav ham.

– Hvordan skal det forstås med æblet og Adam og Eva, sagde han.

– Det ved jeg ikke, sagde hun. Det var jo forbudt.

– Joe, men …

Han bed af æblet og tyggede.

– Ved du hvad jeg tænker på, mumlede han.

Hun lo.

– Det er måske noget med, at en pige giver en mand et æble, for at han skal få lyst til hende.

– Netop, men det er romantisk, og nu er det for gammeldags.

– Det tror jeg ikke, sagde hun og kom pludselig til at tænke på forpagterens bror, for nu var hun og Emil jo i gang med sådan et pigespil ..

– Og hvad så, hvordan, sagde han.

– Det er ikke så nemt for mig at forklare, sagde hun, men når jeg sådan har gået alene i smukke omgivelser, har jeg da tit følt mig så let og glad, at alt har været vidunderligt. Det må da være noget romantisk.

– Ja, joe, sagde han. Og hvad så mer?

– Ikke mer. Det du tænker på, kan jeg ikke forklare dig noget om.

Han så smilende på hende. Hun ventede han ville spørge hende om hendes sværmerier med unge mænd. Men det gjorde han ikke. Han rejste sig, trådte frem, trak en skuffe ud i kommoden, stod lidt og så ned i skuffen, lukkede, bød hende en cigaret. Hun tog den uden at tænke på hun ikke røg.

– Så går jeg igen, sagde han. Sov godt.

– Tak i lige måde, sagde hun og så på, at døren langsomt lukkedes.

Sådan stod hun lidt, så på døren, så på cigaretten. Så lagde hun den i den røde æske, hvor hun havde sine smykker. Hun stod lidt ret op og ned. Så satte hun sig på sengen med en mærkelig og overraskende følelse af, at sønnen her på Ansgård var ensom, søgte noget. Det kunne ikke bare være det at få fat i en pige, for det kunne han sagtens, en pæn ung mand fra en stor gård. Hun følte ikke, hun var betaget af ham eller forelsket, men hun følte trang til at være god ved ham. Det hele forekom hende besynderligt. Hun følte sig pludselig træt, da hun anede, at det han søgte, kunne hun ikke give ham.

Mens hun klædte sig af, forklarede hun sig selv, at hun skulle vænne sig af med at sætte enhver begivenhed i forbindelse med noget alvorligt.

3. Kapitel

Efter en måneds forløb spekulerede Lone på at sige sin plads op til nytår. Det var ikke fordi, hun havde for meget at bestille, men hun følte sig ikke tryg overfor fruen og hendes mand. De var ligesom altid på vagt overfor hende. Hun havde også opdaget, at fruen to gange havde fingereret i hendes kommodeskuffer. I køkkenet kunne hun holde i orden, men i stuerne var det umuligt, fruen lagde aldrig noget på plads. Til gengæld kritiserede hun ikke Lone, fordi der var rodet i stuerne.

Med mellemrum beklagede fruen sig over, at hun ikke var rask. Lone vidste ikke, hvad hun skulle tro, forstod i det hele taget ikke, hvad fruen var for et menneske.

I travlheden ind mod jul glemte Lone at tænke på fruens og hendes mands særheder. Og i juledagene fik hun ekstra at gøre med gæster. Også unge mennesker, som Emil havde inviteret. Det var hende også en gåde, hvorfor fruen søgte at gøre indtryk på de unge mænd, ved at virke både alt for ung og alt for frisk. Men måske var det fordi, hun havde prøvet at drikke sig charme til, i smug. Lone havde ondt af hende, for på en måde måtte hun jo også have det trist i det daglige.

Ved juleballet på hotellet i Næsholm havde hun selv opdaget, hvor dejligt det var at more sig. Her mellem de unge dansende og syngende mennesker, følte hun sig helt anderledes fri og glad, end hjemme på gården. Hun følte, at det ligesom var nødvendigt for hende, at hun søgte ud til noget mer morskab. Mens hun dansede og morede sig her, tænkte hun også på, da hun første gang var til rigtigt bal. Hvor hun havde været på vagt overfor de unge mænd. Hvor dødsens alvorligt det havde været for hende, hvor og hvordan hendes partner havde rørt ved hende, og hvad de havde sagt, og var de det mindste nærgående, var de frække. Nu havde alle de problemer løst sig selv. Nu følte hun det bare som de unges spil mellem hinanden og om hinanden. Det generede hende ikke, eller gjorde hende alvorlig, fordi hun mærkede, at en ung mand ville have fat i hende, hvis han da ikke var direkte grov. Dengang var det endelig om at gøre, at føle sig voksen og virke voksen. Nu eksisterede det problem heller ikke. Nu var det ligetil, at de fleste unge mænd også gik til bal for at få fat i en pige. Og den pige, ingen sværmede for, var heller ikke glad.

Hun havde danset flere gange med Emil. Han dansede godt, og så var det let nok at følge ham. Han havde det med at smånynne, når han dansede, så det blev ikke til megen snak, men hans nynnen gjorde hende glad. Hun følte sig lettere og gladere og mere fortrolig, når hun dansede med ham, end med nogen af de andre.

Han havde danset meget med en høj, flot pige, havde sagt hun var sygeplejerske og snakkede mest om børn, så nu blev han vel nødt til at tage sig sammen og prøve at blive barnefader.

Lone havde nok forstået, at han sagde det for sjov, men blev alligevel overrasket, da han senere kom og spurgte, om hun ville køre med ham hjem.

På hjemturen havde han standset bilen i plantagen. De havde siddet lidt lænet ind mod hinanden. Han havde talt sagte, da han sagde.

– Her er stille. Stilheden har en hel anden musik end den, vi kommer fra.

Hun havde ikke svaret, og så var de blevet siddende sådan.

Hun havde igen fået den følelse, at han var ensom, der var noget han søgte. Og det han søgte, kunne hun ikke give ham. Hun prøvede i sin godhed for ham at forestille sig, hvordan det ville være, hvis hun gav ham sig selv. Men hun følte sig pludselig kold, rystede lidt, som om hun frøs.

– Vi skal hjem, sagde han, du fryser. Hvorfor varmer vi ikke hinanden.

– Det ved jeg ikke, sagde hun.

– Jeg ved det heller ikke, sagde han. Og jeg har endda siddet og tænkt på det hele tiden.

– Det har jeg også, sagde hun.

– Jamen, så kører vi hjem, sagde han og startede. Bilen kan nok gå, men der er noget, der standser os to.

Lone havde været sikker på, at han ville have kysset hende, inden han satte bilen i gang, men det gjorde han ikke.

Heller ikke efter nytår fik Lone sagt sin plads op. Hun var også klar over, at hun trods alt havde en selvstændig stilling. Måske betød det endnu mer at hun følte, Emil var en god ven, der i hvert fald ville savne hende, hvis hun rejste. Hun vidste nok, han tog ud på pigesjov, som regel fortalte han hende om det og lagde ikke skjul på, at pigerne gjorde sig umage for at få fat i sønnen fra Ansgård.

Emils snak med Lone drejede sig mest om piger og mekanik. Det hændte også, han fortalte noget fra landbrugsskolen, og selv om Lone i begyndelsen syntes, at piger og maskiner var en sjov blanding, så havde hun forlængst opdaget, at Emil var dygtig. Det var i virkeligheden ham, der drev gården.

På en gård med en stor have, mange træer, og med travlhed på markerne, kommer foråret med en særlig omfangsrig fornyelse. Der er så mange, mange ting, der spirer og brister og skyder, der er så mange fugle, der giver dagene nye og smukke toner.

Lone brugte megen af sin fritid til at arbejde i haven. Duften af jord og groende planter betog hende, så hun glemte alt omkring sig. Fuglene kom hende nær, måske unge fugle, men med årtusinders erfaring for, at de intet har at frygte af det arbejdende menneske. Solen varmede hende, arbejdet gjorde hende varm og glad. Grave og rive og pille forsigtigt med en finger om de små spirer. Tiden gik, én time, to timer var borte, og hun rettede sig, så hvor smukt det var blevet, så langt hun var kommet. Og det hændte, hun stod sådan og faldt i drømme om sin egen have, sine egne blomster, sine egne fugle, sine egne træer og sin egen gård. Og det hændte, at drømmen om alt det blev så indtrængende, at hun blev mindet om Emil. Han havde en gård. Der havde allerede været talt om, at han skulle forpagte den. Og der var ingen andre til at arve. I sådan et glødende øjeblik, prøvede hun at elske ham, men ophidselsen varede for kort. Flammen var slukket, inden hun nåede at sætte spaden og greben fra sig i redskabsrummet.

En dag hun stod i denne drømmende stemning, sagde fruen pludselig noget til hende. Hun havde ikke hørt hende komme og blev forskrækket.

Da fruen gik igen, efter at have snakket om en ny georgine hun havde set i et katalog, fik Lone for første gang den tanke, at hun ikke kunne blive forelsket i Emil, fordi hans mor stod imellem dem. Og han kunne ikke forelske sig i hende, fordi hans mor spærrede for ham.

Det blev et problem for Lone, alvorligt. Hun lo også over det og forklarede sig selv, at når hun havde så mange spekulationer med Emil, så var det fordi hun var forelsket i ham. Men heller ikke det resultat kunne holde.

En aften fruen og hendes mand var ude, besluttede hun at prøve, da Emil kom ind i dagligstuen til hende. Hun ville være mere kærlig, mere indladende, men hele hendes sunde natur, hendes ligefremme oprigtighed og hendes blufærdighed, strittede så voldsomt imod, at hun næsten ikke turde sidde i nærheden af ham. Da han begyndte at tale om en ny mejetærsker, selvkørende med glidende kobling, fik hun snart igen sin vante fortrolighed til ham. Og hvis der var lejesæd eller sådan, kunne den mejetærsker gå så langsomt frem, at man næsten ikke kunne se den bevæge sig. Emil var ivrig, hun havde aldrig hørt ham tale så begejstret. Alle hendes planer med ham nu i aften blev komiske og fik hende til at le ved tanken om, at han brugte begge hænder og den ene fod for at forklare, hvor yndigt hun flyttede sine ben hen over jorden i ujævnt terræn, og hvor højt han elskede hende, og hvordan bremsen virkede, hvis der pludselig lå en stor sten i vejen!

Da han omsider tav, fandt hun på at fortælle om sin far og hans ny traktor.

– Sidst jeg var hjemme, virkede far meget yngre, forklarede hun, han talte både om tænding og gaspedal. Han solgte de to gamle heste og fik traktoren i stedet.

– Ja, det er klart, sagde Emil. Gå og sjokke efter plov og harve bliver vel også snart forbudt. Det er i hvert fald misbrug af mennesker.

– Det var ellers meget hårdt for far at komme af med hestene. Vi græd da også, både mor og jeg, for ..

– Det lyder meget rørende, sagde han.

Lone blev ikke færdig med at fortælle, kunne ikke komme længere. Han ville ikke kunne forstå det. Billedet af mor og far på foderkisten, ville han synes, var mange hundrede år gammelt. Kampen mellem de gamle tider – og de nye – forstod han ikke.

En dag Lone havde ringet til middag, gik Emil bag efter hende ind i køkkenet. Idet hun vendte sig og ville gå ind i spisestuen med en skål kartofler, spærrede han for hende og holdt en lille dusk mørkeblå violer hen under næsen på hende.

– Åh, hvor de dufter. Hun satte fadet fra sig på køkkenbordet, tog dem af hans hånd. Mens de stod og stak næserne sammen i den dejlige duft, der bragte alverdens forår og glæde med sig, kyssede han hende hurtigt to gange.

Fruen stod i døren og så det.

– Vi venter på maden, sagde hun spidst.

– Jeg kommer, sagde Lone, tog en kop, hældte lidt vand i og satte den lille buket fra sig.

– Nå, er det mere nødvendig end at sørge for maden til dem, der giver dig kost og løn! udbrød fruen vredt.

Lone svarede ikke, tog kartoffelfadet, gik forbi fruen ind i spisestuen.

Da fruen kom ind, blev hun stående ved sin stol og betragtede bordet meget nøje. Da der ikke manglede noget, sagde hun.

– Der er for få kartofler Lone, der bliver ingen til aftensbordet.

– Jeg har flere derude, sagde Lone.

Ordet tøs, pressede sig over fruens sammenbidte læber, næppe hørligt, men Lone opfattede det. Ordet sved i hende. Hun betænkte sig et øjeblik, tog sin tallerken, kniv, gaffel og ske og gik ud i køkkenet. Lagde en kartoffel og en frikadelle på tallerkenen, begyndte at spise, skubbede så tallerkenen lidt fra sig. Stod lidt, mærkede duften af violerne, trak tallerkenen til sig og spiste hurtigt.

Tre gange var hun henne i døren til spisestuen for at se, om der manglede noget. Sidste gang sagde fruen.

– Er det ikke godt nok at spise sammen med os?

Spørgsmålet var spydigt.

– Det gør jeg ikke mer, sagde Lone ligetil.

Emil så hurtigt hen på hende med et spørgende udtryk.

– Nå, sådan, sagde fruen. Jaja, alle de piger, vi har haft, har før eller senere afsløret sig.