Sønderjyske øjenvidner

Fronttjeneste i 1918

Lindhardt og Ringhof

Fronttjeneste i 1918

Fotos: Kåre Petersen og Alex Jordt. Tak til Ove Horne for udlån af bøger.

Copyright © 1965, 2017 Sønderjyske øjenvidner og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711861752

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Fronttjeneste i 1918

I januar måned 1918 var jeg så heldig at kunne forlade Vestfronten for en tid og tage hjem på orlov. Mens jeg var hjemme, fik jeg en meddelelse fra mit kompagni. »Der er orlovsspærre«, skrev man. Jeg kunne altså ikke komme tilbage, i hvert fald ikke inden for de nærmeste fjorten dage. Der var lukket af for al togkørsel.

Det passede mig egentlig godt, for jeg havde på det tidspunkt en del ulempe med min venstre fod, forårsaget af en støvle, der trykkede fælt, og af den stærke kulde, vi havde. Da jeg nu havde god tid, opsøgte jeg den gamle doktor Johannsen i Toftlund. Min nabo, Jørgen Nissen, kørte mig til lægen i sin vogn.

»Ja«, sagde doktor Johannsen, »jeg må jo ikke tage dig under behandling, men nogen hjælp kan jeg da give dig«. Han gav mig en eller anden salve. »Men«, fortsatte han, »da du nu ikke kan komme af sted til fronten, må du hellere gå over på kommandanturen og få en påtegning i dit orlovspas. Det er flinke folk derovre«.

Kommandanturen holdt til i et værelse over retsbygningen. Jeg humpede op ad trappen under en del støj, for jeg havde en træsko på min venstre fod. På min anmodning om at få mit orlovspas forlænget med fjorten dage svarede skriveren, en meget flink mand, at det kunne han ikke gøre uden videre. Da jeg spurgte ham, hvem jeg så skulle henvende mig til, svarede han, at det vidste han ikke. I det samme kom en løjtnant ind i stuen. »Nå, min søn«, »hvad ønsker så du?« Jeg svarede, at jeg ikke kunne rejse på grund af orlovsspærren, og at jeg nu manglede en påtegning i mit pas. »Ja, men skriv dog et nyt pas«, sagde han til skriveren, »så kan manden da få den orlov, han ønsker«. Det skete, jeg var glad og takkede. Enhver soldat var jo glad for et sådant bevis, og navnlig, når det var forsynet med et stempel.

Mit håb var, at krigen omsider måtte få ende, og mand og mand imellem talte vi om, at tyskerne ikke havde nogen chance for, at en offensiv kunne lykkes for dem. De fjorten dage gik dog hurtigt, og jeg måtte desværre af sted. Min fod var imidlertid bragt helt i orden. Fra mit kompagni havde jeg fået besked om, at man opholdt sig i en lejr ved Frontigny; men hvor det var, anede jeg ikke. Jeg tog altså af sted på må og få og modtog forplejning her og der. Det hastede slet ikke at komme frem, kun sørgede jeg for, at man alle vegne attesterede mit besøg med at sætte et stempel i mit pas. Omsider fik mit strejferi dog en ende.

Jeg var ankommet til en lille by og belavede mig på at tage til den næste, da der fra en sidevej kom et lille køretøj ind på vejen. Det var vor kompagni-feldwebel, der dukkede op. Han var ude for at hente penge til lønningsdagen. Egentlig var han flink imod mig, for han sagde: »Nå, Rossen, er De så der igen? Hør, De kan få Deres bagage op på vognen, men selv må De gå ved siden af!« Som sagt, så gjort! Han spurgte, hvordan min orlov var forløbet, og hvordan jeg havde fået påtegningen i mit orlovspas, og omkring ved middagstid nåede vi vort kompagnis hvilekvarter. Det var nogle barakker inde i en lille skov, temmelig langt fra fronten.

Kort efter middag blev alle kaldt ud, og vi fik besked om, at alle samme eftermiddag skulle vaccineres mod tyfus og kolera. »De kommer lige i rette tid«, sagde feldwebelen.

Klokken tre om eftermiddagen stod vi parate. Feldwebelen trådte da frem og sagde: »Er der nogen, der ikke var med første gang, da der blev vaccineret?« — Jeg trådte frem, for jeg havde dengang været hjemme på orlov. »Så må De træde tilbage«, sagde han, »for der er ikke tilstrækkeligt med vaccine!« Jeg slap altså, og jeg nåede for resten aldrig mere i dette år at komme med til vaccination.

Vi var nu nået frem til slutningen af februar. Mit arbejde bestod i at grave nogle render, så vandet fra barakkens tag kunne løbe bort. Det tog mig hele otte dage, men tiden skulle jo gå med noget. Normalt ville jeg vel nok have kunnet klare det på én dag.

I vort nye arbejdshold var også Jes Jessen fra Skærbæk. Således var vi dog to, der kunne tale dansk. Det var dog opmuntrende. Da vi nåede til vort bestemmelsessted, den nævnte gård, viste det sig, at der ikke var nogen til at tage imod os. Vi stod og ventede lige til aften.

På gården var der indrettet en fangelejr for italienske krigsfanger. De havde det ikke godt. De arme mennesker tiggede om brød; men da vi ikke havde modtaget levnedsmidler, kunne vi ikke give dem noget. For resten forbød vagtmandskabet os at give fangerne noget.

Jeg havde endnu lidt tilbage af det, jeg havde med, da jeg kom tilbage fra orloven.