Mette Finderup

Emmy 2 - skitresan till sverige

Översatt av Camilla Dunér

Saga

Emmy 2 - Skitresan till Sverige
är övarsatt från danska av Camilla Dunér efter
Emmy 2: Møgtur til Sverige
Omslagsfoto: Shutterstock
Copyright © 2007, 2018 Mette Finderup och SAGA Egmont, an imprint of Lindhardt og Ringhof A/S Copenhagen
All rights reserved
ISBN: 9788711872024

1. E-boksutgåva, 2018
Format: EPUB 2.0

Denna bok är skyddad av upphovsrätten. Kopiering för annat än personligt bruk får enbart ske efter överenskommelse med Saga samt med författaren.

Lindhardtogringhof.dk

Saga är ett förlag i Lindhardt og Ringhof, ett förlag inom Egmont-koncernen

Och resan går till…???

Fredagen den 10 maj

Min klass ska på klassresa. Och det är ju inget konstigt med det. Det händer de flesta klasser i Danmark. Men jag har en känsla av att det inte kommer att bli lika enkelt för vår klass som för många andra.

På min kusins skola är det här med klassresor jätteenkelt. De ska till Bornholm, helt enkelt. Så har det alltid varit. Hennes klass fick ett brev med sig hem där det stod: ”Kära Nikoline. Den 3 mars är det dags för den traditionella resan till Bornholm.” Dessutom ska hon bo på samma pensionat som min moster bodde på när hon gick i samma skola för typ 100 år sen.

På min skola är det inte ett dugg enkelt. Vår rektor har nämligen bestämt att klasserna själva måste komma överens om vart de vill resa. Hur kunde en i övrigt förnuftig vuxen man föreställa sig att en klass som vår skulle kunna komma överens om något så viktigt som vart vi ska på klassresa??? Jag menar, jag och mina bästa kompisar Kit och Sasha kan ju diskutera i flera timmar vilken film vi ska hyra nere på macken. Och det här är liksom lite viktigare. Dessutom är det många fler som ska komma överens.

Vi är 22 elever i min klass och alla är HELT olika. Vissa bor i Karleager som jag eller i andra mikroskopiska byar som Sommerstrup, Mosbjerg och Uglehöj. Andra bor i den lite större staden Hejresö (som har en egen tågstation, men som ändå är så liten att jag inte har träffat någon i Köpenhamn som hade någon aning om att det fanns något som hette så), och så är det alla som bor så långt ute på landet att det inte ens har något namn. Vissa av oss går i kläder från stormarknaden medan andra mest handlar hos Corinne inne på gågatan. Några av oss älskar att hänga på Café Mittpunkten medan andra aldrig har satt en fot där inne… Det är helt sjukt att tro att vi någonsin ska komma överens… om någonting!

Det finns inte oändligt med pengar till en sådan här klassresa. Vi har förstås inte råd med en vecka i Australien eller New York – vilket Lisbeth föreslog: ”Så kan vi shoppa i samma affärer som de gör på tv”, kvittrade hon. Varpå Kit lugnt talade om för henne att ett par Prada-skor kostar över 3 000 kronor. Då höll Lisbeth tyst och vår klasslärare Susanne gjorde slut på alla andra löjliga förslag:

”Då får jag hjälpa er genom att göra det lite lättare. Ni får välja mellan Köpenhamn, Sverige och Bornholm.”

För vissa i klassen var det säkert tre trevliga alternativ, men jag kände direkt hur min inre jubelbarometer föll från: ”Wohoo, vi ska till något grymt, exotiskt ställe och se massa spännande saker” till ”Äsch! Blä! Det är väl inget coolt???” Varken Bornholm, Sverige eller Köpenhamn lät särskilt exotiskt i mina öron. Jag är ändå i Köpenhamn minst en gång i månaden för att hälsa på min pappa som har bott där sen han och mamma skilde sig. Och så har jag varit i Sverige några gånger eftersom min morfar kommer därifrån. Och Bornholm… det är ju inte ens utomlands. Jag försökte försiktigt föreslå att vi väl i alla fall kunde ta oss till London. Flygbiljetterna kostar ju ingenting. Men Susanne var lika hård som frallorna de säljer i skolcafeterian: ”För det första skulle jag aldrig kunna hålla ordning på er i en så stor stad. Och för det andra ska vi inte flyga någonstans. Tåg är det enda vi har råd med. Det blir Köpenhamn, Sverige eller Bornholm. Vi röstar på fredag.”

Det var ingenting att göra åt. Jag gjorde mitt bästa för att inte se besviken ut, men på lunchrasten sa Kit att jag såg ut som någon som hade skrapat hem största lottovinsten men råkat slarvat bort lotten. Och visst, jag var enormt besviken. Det kändes inte särskilt kul att åka på klassresa längre. Jag såg inte fram emot det över huvud taget. Jag var faktiskt nästan helt likgiltig. Det var säkert därför jag var så taskig mot Sasha när hon lyckligt hoppade runt och utbrast: ”Coolt! Jag har aldrig varit i Köpenhamn. Då ska vi shoppa på Strøget och åka tunnelbana.”

Jag borde inte ha sagt något. Jag borde ha tänkt mig för innan jag öppnade min stora trut, för Sasha är min kompis. Men det gjorde jag inte.

”Det är inte alls coolt”, sa jag. ”Det är bara lantisar som tycker att det är coolt att gå på Strøget. Alla riktiga köpenhamnare håller sig till smågatorna.”

Kit är alltid mycket bättre på att se hur andra mår och nu armbågade hon mig hårt i sidan. Sasha fick tårar i ögonen och började gräva efter något i sina fickor. Och trots att jag sa förlåt insåg jag att det inte var tillräckligt.

Under de kommande dagarna förvandlades stämningen i klassen till något som mest påminde om stämningen i en dokusåpa strax innan en av deltagarna ska bli hemröstad. Vissa försökte verka obrydda när de frågade vad de andra tänkte rösta på. Andra var mer direkta i sina försök att få sin vilja igenom. Till exempel hörde jag Simon säga till Nikolai: ”Jag tacklar dig i pungen nästa gång vi spelar fotboll om du inte röstar på Köpenhamn.”

Jag visste fortfarande inte själv vad jag skulle rösta på. Inte Köpenhamn i alla fall. Jag hade inte alls lust att åka dit med klassen. För jo, det ÄR coolt att gå på Strøget. Jag har ju hängt där en del själv. Men jag vill gärna slippa skämmas för mina klasskompisar. Jag har gått på Strøget så många gånger med pappa och sett alla de där klasserna från landet som beter sig helt efterblivet. Tjejerna tjuter bara de ser en klädaffär och alla killarna går runt och spelar på var sin flöjt som de har köpt av någon gatuförsäljare och som låter som en blandning av en kanariefågel på speed och en groda med halsfluss. Bara tanken på att befinna sig mitt i en sådan flock och kanske till och med stöta på någon av min storebror Martins polare där borta… Nej, det vore bara för mycket.

Det var ingen tvekan om att jag var tvungen att göra något för att slippa detta hemska öde… och jag hade bara ett par dagar på mig att lyckas omvända mina klasskompisar.

Allt annat än Köpenhamn. När jag kom hem gick jag ut på nätet och kollade upp vad som talade för Bornholm och Sverige. Det var inte lätt, för jag tyckte ju att båda ställena var pisstråkiga. Men jag gjorde mitt bästa.

Fem bra anledningar att åka till Bornholm

Det finns ett tivoli på Bornholm (fast det är inte lika fett som Tivoli i Köpenhamn förstås, och så heter det Joboland, vilket låter rätt töntigt.)

Det kommer alltid jättemånga skolklasser dit, så tjejerna kommer att ha riktigt goda chanser till en semesterflört. Det är ett superbra argument.

Det finns massor av grymma klippor som man kan klättra upp på och ramla ner från. Det borde vara ett dragplåster för åtminstone några av killarna.

Det finns ett medeltidscenter på Bornholm. Och om jag berättar att man kan klä ut sig till riddare och rida runt i rustning får jag garanterat över fantasynördarna på min sida.

En gång i tiden fanns det dinosaurier på Bornholm – och man kan säkert hitta skelettrester överallt där borta. Ja, det tänker jag säga till de andra i alla fall.

Överlag rätt bra argument… men de lockar nog killarna lite mer än tjejerna… förutom det där med de andra skolklasserna förstås.

Fem bra anledningar att åka till Sverige

Sverige är INTE Danmark. Det borde vara ett argument i sig självt. Det är klart att vi ska utomlands. Man får visserligen inte shoppa taxfree i Sverige när man kommer från Danmark, men det tänker jag påstå ändå. Så kan jag ju alltid säga att jag hade fel sen.

Svenska killar är mycket sötare än danska, och de heter Patrik och Lasse allihop och är blonda och har vita tänder.

Svenska pengar är inte lika mycket värda som danska. Man kan alltså köpa mycket mer för fickpengarna i Sverige än i Köpenhamn (den är bra!).

Det finns både vargar, björnar och andra sjukt farliga djur i Sverige. Med andra ord: stora möjligheter till överlevnadskurs (det kommer killarna att älska).

Och så har de ännu schysstare klippor att falla ner och slå sig från i Sverige än på Bornholm.

Efter att ha jämfört mina två listor hade Bornholm ingen chans. Det är bara en ö för småbarn och gamlingar. Så jag satte allt på ett kort och började göra reklam för Sverige. Under de här dagarna gick det från lite oskyldigt snack om vart vi skulle resa till en ren maktkamp. I alla fall för vissa av oss. Tjejer som annars aldrig tidigare har umgåtts blev plötsligt bästisar och hängde hela rasterna eftersom de hade kommit överens om att Bornholm var världens fetaste ställe. Och Sasha hade slutat fråga om vi ville hänga med på bio. Och så hade hon slutat ringa bara för att berätta om något kul hon hade hört nere på caféet. Och hon följde inte med Kit och mig hem efter skolan heller.

Kit och jag var överens om att hon bara skulle få lugna ner sig lite. ”Hon är sur bara för att hon vet att hon kommer att förlora”, sa Kit och påminde om den där gången när vi hade hamnat i olika lag när vi skulle spela volleyboll på idrottsdagen och Kit hade råkat smasha Sasha i huvudet så att hon nästan började gråta. Hon pratade inte med oss på två veckor efter det. Men hon brukar alltid bli glad igen till slut.

Och så i dag var det äntligen dags. Vi skulle rösta om vart vi skulle åka. Jag hade fört lite anteckningar så att jag kunde hålla koll på hur jag räknade med att folk skulle rösta. Det såg ut att bli otroligt jämnt. Stämningen i klassen var lika kompakt som mormors bullar och Tobias gjorde allt ännu lite värre genom att föreslå att vi skulle skjuta upp omröstningen till på måndag. Heine var nämligen inte i skolan eftersom han var och firade sina farföräldrars guldbröllop. Tobias var en av dem som helst ville till Köpenhamn och han hade säkert också suttit och gjort valprognoser och listat ut att det var så jämnt att han skulle behöva varje röst som han kunde pressa fram.

”Nej, det går inte”, sa Susanne. ”Antingen är man här eller inte.” Ett sorl av upphetsade röster steg mot taket. Både från de som ville till Köpenhamn och därför ville vänta med omröstningen och från oss andra som så klart backade upp vår lärare.

”Det är skitorättvist. Heine ska väl också få rösta. Vad är vi för slags kompisar annars? Dessutom är det ju inte svårt att fråga honom. Vi kan bara ringa honom”, sa Sasha, och folk började mumla med varandra. Susanne satt en stund och betraktade det kaos hon fick lön för att ta hand om. Till slut nickade hon.

”Men det är jag som ringer. Är det någon som har Heines nummer?” sa hon. Och självklart var det det. Det är bara en i klassen som inte har någon mobiltelefon.

Det var helt tyst medan Susanne pratade med Heine.

”Kan du säga det en gång till? Jag sätter dig på högtalartelefon”, sa hon. Och så hörde alla Heine säga de magiska orden: ”Jag vill till Sverige.”

”Han ljuger”, hörde jag Tobias ilsket viska medan han kramade sin svarta blyertspenna så att knogarna vitnade. ”Heine, kan du bara säga det en gång till? Är du helt säker på att du helst vill åka till Sverige?” frågade Susanne med sin stenhårda lärarblick riktad mot Tobias. ”Ja. Sverige. Vi ska dit och jaga älgar. Det var kul att du ringde, men nu måste jag sluta. Jag ska in och se farmor och farfar pussas utan löständer”, flabbade Heine. Och så lade han på.

När Susanne därefter bad oss skriva ner vårt val på var sin lapp och lägga den i en hatt var det fortfarande knäpptyst. Hade det inte varit för att jag var så himla osäker på resultatet hade jag fnissat högt, för Sasha och hennes Köpenhamnsgrupp var så långa i ansiktet efter samtalet med Heine att de förmodligen skulle snubbla på sina egna hakor om de reste sig för att gå på toa. Och så började Susanne läsa upp rösterna medan Rasmus antecknade dem med streck på tavlan. Alla andra 20 par ögon höll desperat koll på att han inte fuskade. Det var olidligt spännande. Det stod helt lika mellan strecken – förutom för Bornholm. Småbarnsön hade bara fått tre röster när Susanne plockade upp den sista hopvikta papperslappen ur sin hatt. Däremot stod det helt lika mellan Sverige och Köpenhamn, när man räknade med Heines telefonröst.

”Om det här är en röst på Bornholm måste vi ha en ny omröstning”, sa Susanne. Och så vecklade hon ut den sista lappen. Nu var det så tyst i klassen att man till och med kunde höra att vi höll andan. Och så sa Susanne:

”Mina kära pojkar och flickor… Resan går till Sverige!”

Tågresa med terrorister

Måndagen den 20 maj

Sen omröstningen har tankarna bara snurrat runt i huvudet på mig. Jag vet inte riktigt om jag är jätteglad eller ledsen eller bara likgiltig. Det ändras hela tiden. Å ena sidan har jag ju vunnit. Jag fick min vilja igenom och kommer att slippa resa till Köpenhamn med mina löjliga klasskompisar. Å andra sidan har jag förlorat på ett helt annat sätt. Förutom Susanne visar det sig nämligen att ingen mindre än Matte-Morgan ska följa med på resan. Och det är nästan ett ännu värre öde än att bli utskrattad på Strøget.

Annars funkar det rätt okej mellan mig och Morgan. Han lever någon sorts dubbelliv, typ som en superhjälte – fast utan superkrafter – där han är min mattelärare i skolan och mammas pojkvän på fritiden. Han har faktiskt blivit riktigt duktig på att bara prata med mig om neutrala och tråkiga saker som skolan och läxor och miniräknare. Fast jag är övertygad om att han berättar om allt som händer i skolan för mamma när de är ensamma. Och jag är övertygad om att nu när Morgan ska följa med till Sverige kommer jag inte kunna så mycket som fisa i smyg under täcket utan att mamma får veta om det. Det suger verkligen. Men jag tänker låtsas som att jag inte känner honom… som att jag inte har någon aning om att han alltid går barfota när han är ledig och alltid spiller sås på duken och sådant. Det blir så, för både honom och för mig… i alla fall för mig!

Vi möttes upp på tågstationen i morse och det var ett tjoande och ett tjimmande och en miljard mammor och syskon som skulle ta farväl. Man skulle kunna tro att vi skulle på någon jorden runt-resa genom farliga kannibalöknar och kanske aldrig komma hem igen. Det var i alla fall både småbarn som grät och föräldrar som pratade med bäbisröst till mina pinsamt berörda klasskompisar och påminde dem om att de ju bara kunde använda sin mobil och ringa hem om det blev för jobbigt… som om det finns en enda dansk tonåring som måste bli påmind om att den har en mobiltelefon eller att den är till för att användas.

Min mamma dök tack och lov inte upp på stationen. Hon hade förmiddagspasset i butiken och tyckte tydligen att det räckte att Morgan var med för att se efter mig – den saken kunde ju diskuteras.

Vi fick förstås en riktig skitkupé. Jag vet inte vad grejen är, men varje gång jag har varit på utflykt med klassen och en del av tåget har varit 'reserverad för Hejresö centralskola' har vi alltid hamnat i någon skramlig gammal plåtburk full av sönderskurna säten som fått det att likna en fångtransport under något världskrig. Toaletterna hade inte blivit städade innan vi klev på heller. Det stank något helt otroligt där inne och det låg redan äckligt, blött toapapper i hörnen.

Jag vet ju att vi alltid får sådana vagnar eftersom killarna ändå kommer att smutsa ner överallt och att tågbolaget säkert bara har gett upp på att städa innan… men kunde man inte få könsuppdelade kupéer då? Så kunde tjejerna få sitta i något som inte liknar en gödselhög på hjul.

Tanken på att BÅDE ha tillgång till en toalett som inte luktar stall OCH en resa utan Heines urusla skämt var väldigt tilltalande när vi skramlade oss över till Fyn och Själland. Särskilt när Heine fem minuter in på resan drog fram en matlåda som var stor som en skokartong i storlek 45 gånger Nordjylland.

”Yes! Mamma har skickat med en riktig stinkare!” jublade han. Och det kunde man lugnt säga. Näst efter tågtoaletter som luktar gammalt kiss är matlådor det värsta som finns. När Heine lyckligt öppnade sin låda spred sig en odör som för ett kort ögonblick fick mig att vilja fly ut på toaletten eftersom luften i alla fall var fräschare där.

”För i helvete, Heine. Har du haft den i väskan i en vecka eller?” tjöt Tobias medan lukten av ljummet kokt ägg, dagsgammal makrill och äcklig morfarsost bredde ut sig i kupén.

”Bläää! Det stinker!” ropade folk runt omkring honom, men Heine flinade bara lyckligt och sa att det här är väl ingenting. Vi skulle bara vänta tills vi var framme i Sverige och allt skulle ut andra änden igen. ”Äggmökar är bäst”, storflinade han medan Kit stönade och öppnade fönstret för att kippa efter luft.

Heines kommentar satte i gång den diskussion som vi aldrig riktigt hade hunnit färdigt med hemma i klassrummet: Vem skulle dela rum med vem? Några hade så klart redan bestämt. Det var till exempel självklart att Ditte, Lisbeth och Camilla skulle sova ihop. De tre är alltid tillsammans på rasterna och de har börjat gå ut på stan på riktigt också, även om deras mammor säkert inte vet om det. Jag var lite avundsjuk på att de hade varandra och inte behövde fundera mer på saken. Tills för två veckor sen var det ju lika självklart att jag skulle dela rum med Sasha och Kit, men nu var det plötsligt inte lika självklart längre. Vi hade i alla fall inte pratat om saken och tvärtemot vad jag hade trott hade Sasha fortfarande inte blivit glad igen. Inte än, i alla fall. Och varken Kit eller jag hade kommit oss för att fråga om vi inte bara skulle glömma alltihop och bli vänner igen. I stället satt Sasha i andra änden av kupén med Ditte och fnissade åt något i en veckotidning. Hon var så uppslukad av tidningen att hon inte ens kommenterade Heines vidriga matlåda. Det var inte alls som den gamla Sasha. Den gamla Sasha hade hotat Heine och sagt att han antingen måste gå ut och äta sin stinkbomb på toan där den hörde hemma eller kasta ut den genom fönstret. Jag blev faktiskt lite bekymrad över att hon bara satt där och bläddrade i någon veckotidning, för tänk om hon skulle fortsätta vara sur? Men jag hoppades ändå på en kul resa. Jag skulle vara hemifrån i en hel vecka. Jag skulle ut och sprätta med mammas digitalkamera och de nya, snygga kläderna pappa hade skickat från Köpenhamn. (Det är helt uppenbart hans nya kvinna som har köpt dem, men det gör inte så mycket. Pappa har nämligen nästan lika dålig smak som mamma.)

Jag väcktes ur mina dagdrömmar om att gå modell i mina nya kläder av ett gäng vrålande killar som stormade genom kupén. Tobias svingade något i en plastpåse och hack i häl på honom kom Heine och Leif, som hoppade och skuttade efter påsen.

”Nu har jag stinkbomben! Jag har den! Bomben är min! Jag är superterroristen från Hejresö! Om inte alla gör som jag säger spränger jag hela tåget!” skrek Tobias och hoppade upp på ett av sätena med påsen högt över huvudet. Tobias är redan ett huvud längre än Heine och när han dessutom stod på sätet (självklart i sina stora, smutsiga sneakers) hade Heine inte en chans. Men det hindrade inte gnomen från Enbärsvägen från att hoppa och skutta som en groda på en het engångsgrill i hopp om att återerövra plastpåsen med resterna av den äckliga matlådan. Tack och lov var plastpåsen inte genomskinlig, och det var jag glad för. Jag vågade inte ens tänka på hur det såg ut där inne nu när smulig ost, överkokt ägg och makrill hade mosats ihop av superterroristen från Hejresö.

Varken Susanne eller Morgan syntes till någonstans. Det var förstås därför alla var så uppspeedade. Men jag såg att Julie S tyst reste sig för att gå ut och kalla på förstärkning, innan Tobias faktiskt sprängde bomben. Det var jag väldigt tacksam för. Kit satt bredvid mig och blängde ut genom fönstret på Danmark som susade förbi.

”Titta inte på dem”, väste hon ur ena mungipan. ”Det är precis som med fullgubbarna på busshållplatsen. De vill bara ha uppmärksamhet. Om de ser att vi tittar kommer de aldrig att sluta.”

Jag visste att Kit hade rätt, men jag kunde ändå inte låta bli att betrakta dramat – särskilt som jag visste att Julie S snart skulle komma tillbaka med lärarna. Och nu hade Tobias och Heine trappat upp sin interna maktkamp om matlådan från helvetet. Susanne slet upp dörren och sa med en röst man hade kunnat skära sig på:

”Vad tusan är det som pågår här?” Men Tobias och Heine var så höga på sin terrorlek att de inte reagerade på den skarpa tonen.

”Om jag inte får tre backar med Cola och fri passage över gränsen slår jag ihjäl er allihop med min kemiska vätebomb!” skrålade Tobias medan grodan Heine muntert gjorde ännu ett skutt.

”Jag och Morgan är borta i tio minuter för att planera vår resa och genast förvandlas ni till ett gäng dagisungar”, fräste Susanne. ”Danmark är inte större än att jag kan sätta er på ett tåg i Ringsted och skicka er raka vägen tillbaka till Hejresö. Ett sådant här gäng snorungar vill jag inte ta med mig till Sverige!”

”Men ni är mina slavar allihop. Jag spränger mig själv och mina fiender i småbitar om jag inte får som jag vill”, skrek Tobias och svingade påsen med matlådan i ännu större cirklar över huvudet. I blotta förtjusningen över sin egen ondska sprack hans hotfulla röst. Det lät extremt patetiskt att terroristen från Hejresö växlade mellan falsettröst och mörk målbrottsröst mitt i sina hotelser, men det var bara de andra killarna som skrattade. Tjejerna var, precis som Kit, fullt upptagna med att låtsas som ingenting samtidigt som de hade full koll genom spegelbilden i tågfönstret.

”Tobias Rungsted Madsen. Nu kommer du ner från det där sätet. Inte om tre sekunder, NU!” Susannes ton var nu så vass att till och med en tvättäkta terrorist hade blivit rädd. En riktig terrorist hade skamset desarmerat bomben, mumlat fram en ursäkt och smitit hem till sin mamma igen. Och nu verkade det faktiskt ha gått in i Tobias klassresetokiga skalle att hans skämt var över för den här gången. Men innan han gav upp ropade han ”Allahuhakbahr!” och släppte Heines matlåda, som i slowmotion susade genom kupén. Det var rejält tryck i Tobias kast – men så är han ju också bäst i klassen på kulstötning – och påsen hade ordentligt med fart. Under färden öppnade den sig lite och den fladdrande plasten hejdade farten en smula. Men det blev ändå en rejäl smäll när superterroristens bomb flög rakt in i ett av kupéfönstren för att därefter falla död ner och spy ut sitt blandade innehåll av fisksplatter, kokt ägg och stinkost… rakt över tidningen som Sasha och hennes nya bästisar satt och bläddrade i.

De hade inte sett den komma. Men det hade alla vi andra. Jag höll andan. Killarna jublade som om Tobias hade gjort ett viktigt landslagsmål och de flesta av tjejerna sneglade på varandra och fnissade i ett gemensamt det-kunde-lika-gärna-ha-varit-vi-fniss, och Susanne ropade: ”Nu RÄCKER det, Tobias!!!” samtidigt som Sasha, Ditte och Camilla började skrika när de insåg att de orangeflottiga fläckarna på deras vita t-shirts luktade värre än tågtoaletten och att de aldrig någonsin skulle gå bort.

Resten av resan satt både Morgan och Susanne inne hos oss. Morgan satt mellan Tobias och Heine och Susanne satt borta hos Sasha & Co, förmodligen för att förhindra dem från att slå ihjäl killarna eller hämnas på något annat ondskefullt sätt.