Jævne folk

Jens Skytte.

Lindhardt og Ringhof

Jævne folk - Fortællinger og friluftsbilleder

Copyright © 2017 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711878729

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Krigsmedaljen.

Han var unægtelig lidt senfærdig, Jørgen Troelsen, men han var tillige en hjærtensgod og trofast Fyr. Og en dygtig Arbejder var han, Karlen. Han skulde nok vide at røgte sin Dont i Mark og Eng, med Plov og Le, saa den ikke udskreg Last og Skam over Gaardmand Niels Holts og hans Avlskarls Hoveder.

Han var fremdeles saa kjøn, som jyske Ungersvende er flest, og om Søn- og Helligdags Eftermiddagen, navnlig om Sommersøndage, holdt han nok af at hæge og fixe lidt ved sit firskaarne, rødmussede ydre Menneske, i al Jævnhed, forstaar sig: vel toede Hænder, vel ragede Kinder, vel børstede Vadmelsklæder og endelig ikke at forglemme en med Hjælp af en Stænk Øl uforlignelig, vel snoet Andrikkrølle foran Øret. Og saa den bredpullede Klædeskaskjet paa Hovedet, og de blankede Lædertræsko paa Fødderne, og Piben tændt — saa var Jørgen i Søndagsskrud.

Men ingen Sinde var han nogen strunk og stram Stolt-Henrik, der satte en møsk Mine op og følte sig dybt krænket i sin Værdighed som Karl og Menneske, om han i Nødsfald blev bedt om at hugge en Pind Ved eller flytte en Tøjrstage eller slig anden Smaating, aldrig.

»Du er en rigtig rare, rare Jørgen« var det Skudsmaal, min yngste Broder tit gav ham, naar han om Vinterkvælden lod Purken ride »Hest i springende Galop« paa sit Knæ eller fortalte ham sin eneste Historie, om hvorlunde snilde Mikkel Ræv kom fejl efter det, den Gang han slikkede Mund efter Bondemandens to fede Gæs.

»Frans er ikke nær, nej ikke nær saa rar«, tillagde han en Gang.

Samme Frans, der var saa uheldig ikke at staa synderlig højt paa Straa i Niels hin unges Yndest, var Jørgens Medtjener, en kjøn, rank, letfodet Ungersvend med et rask, lidt vindigt Sving i Væsen og Lader. Vilde man se ham i hans mest glimrende Skikkelse, skulde man se ham træde Dansen i en »Legestue«. Aa, som den Knøs kunde flette og flytte Ben hen over det knortede, ujævne Gulv! Man maatte sukke hjærtedybt, at ikke en eller anden Balletmester kom og fangede denne Fugl ind, mens den var lind i Leddene og havde Staal i Musklerne.

Han kunde ogsaa spille, kunde Frans Velling, spille rigtig kjønt Fløjte. Det havde han sin omtænksomme Fader at takke for. Han havde ladet ham oplære deri i det lysegrønne Fremtidshaab, at Sønnen en Gang i Tiden derved maatte kunne fortrylle en Skjønjomfru af rig Gaardmandsdatter.

De kan stundum være græsselig ufølsomme for musikalske Tillokkelser, de rige Gaardmandsdøtre. Frans Vellings guldfagre Prinsesse slumrede nok endnu.

Imidlertid — de havde knap tjent i Gaarde sammen et Aars Tid, Frans og Jørgen, da kommer den første en Dag susende rød og hed i Kammen ind fra Toften, hvor han og Jørgen gik og pløjede. Han standser midt i Gaarden og ser sig søgende om.

»Hvad er der ved’et, Frans?« spurgte Fader fra Huggehusdøren.

»Em! Det er —«, tog han støjende til Orde, men nedstemte pludselig Tonen og kom rask nærmere under en utydelig Brummen.

»Jeg vil«, talte han paa ny, »en Gang for alle have Re’elighed paa, om jeg er stedet eller fæstet til at være Drengs Dreng eller Hvermands Dreng«.

»Har nogen forlangt det?«

»Ja, jeg vil ikke lade mig herse og kommandere af Jørgen. Jeg kan kommandere og gjøre mit Arbejd til Kant og Prik trods ham«

Fader fik en Fure mellem Brynene; men han svarede sindig:

»Det lader du andre dømme om, lille Frans. Jeg har endnu aldrig i de syv Aar, Jørgen har været her, haft Skjel til at være utilfreds med ham og hans Arbejd, og derfor gjentager jeg, hvad jeg sagde dig, den Dag, du lod dig stede: saa længe du æder dit Brød her, staar du under Jørgen; hvad han beder dig om, maa du følge, som det var mit Bud«.

»Ja, skal det være saadan«, bruste Frans op, »at jeg skal dependere under ham, saa siger jeg op strax og flytter til Stævnedag. Den Sag er ren da«.

»Ja ja, det maa du om — i Fald du tykkes, det hædrer en Karl at tjene syv Husbonder i et Par Sko. Er du kjed af at være her, maa du gjærne rejse endnu i Dag. Gaa saa ud til dit Arbejd igjen«.

Frans snurrede omkring. Den ulykkelige Stenbro fik baade at høre og føle, hans Træsko var skoet med Jærnringe.

Strax efter gaar Fader hen mod Toftsporten. Men kommer der saa ikke den ellers saa rolige Jørgen ham i Møde med usædvanlig Fart, store vredt opspilede Øjne og med en Ansigtslød som tørt Bøgetræ.

»Hør —, Niels Holt —«. Jørgen sagde ellers for det meste Husbond eller kun Niels.

»Naa naa naa, Jørgen«.

»Mon du vil lade dig æreskjælde, Husbond, at saadan en … en …«

»Hvad er der i Vejen? hvad kom I imellem?«

»Aa, er det … … er det vel første Gang, den Spring-omkring-Fyr er paa Spil med hans Sparken og Bødlen paa de sælle Bæster, det Skarn han er. Han kan knap pløje en ærlig Fure ad en Ager, uden Balker og Vrinkler saa en maa græmmes ved at se paa det. Og saa skal de sølle Heste have Skylden og stødes og hæfles for hans Kludderi. Og vil en anden saa raade ham lidt, saa gi’er han Mund og oversnøfler en, saa en ikke kan svare ham et Ord til ti. I den Skure kan det ikke blive ved at gaa, Niels Holt; skal han blive her, saa …«

Jørgen standsede brat. Moder kom i det Øjeblik ind i Porten med unge Niels ved Haanden. »Drengen fik Lyst til at vide, hvi Jørgen raabte og støjede saa højt her ude. Han troede, det var ilde fat, den Tosse«, sagde hun stille og roligt smilende.

Uvejret stillede øjeblikkelig af og gik over til en forlegen, lidt trykkende Stilhed.

»Kanske nok jeg tog lidt haardt paa Veje«, sagde Karlen spag og gav sig til at rette ved en Vognhave, som stod upaaklagelig; »men …«

Han fuldførte ikke.

»Du er i din gode Ret, Jørgen«, godkjendte Fader. »Men for Folkemundes Skyld er det ikke værd, du giver dig af med Frans herefterdags. Jeg skal nok se ham paa Fingre, den Tid han har tilbage her. Han har sagt op.«

Jørgen fjærnede sig i sin vanlige støtte, langskridtede Gang.

Moders klare graa Øjne ledsagede ham med et fint Smil, til han var kommen uden for Hørevidde, saa vendte hun sig til Fader.

»Nej, den der først og fremmest har yppet det her Ustyr, det er nok Sypigen«.

»Lise Metť! Det kan jeg ikke vide?«

»Se nu ad«.

En prud Skjærsommersøndag, saadan som man ser den med unge Øjne. Luften var gjennemstrømmet af tindrende Sollys, Fuglekvidder, Biers Summen og blomstrende Abildtræers liflige Duft. Niels Holt og hans Hustru stod ved deres Havegærde og glædede sig stille over Toftens krusede, kraftig grønne, rige Forjættelser og al de anden Guds Velsignelse, den smilende Skjærsommerdag strøede ud med rund Haand.

Den gamle Havelaage knarkede op.

Den meldte Ungkarl Jørgen Troelsen i fuld Søndagspuds og med en halv højtidelig, halv forlegen Mine.

»Ej ej!« udbrød Fader skjæmtende. »Du ser næsten ud, som du skulde ud at bejle, Jørgen? Ja, hvem der nu bare havde en Datter«.

»H’næ—j«, smilte Karlen rød og forvirret, Øjnene flygtede ned ad den stribede Vest og de mørkeblaa Vadmels Buxer og op i de blomstrende Abildtoppe.

»Ja ja, gaa du kun, Jørgen«.

Ungersvenden tøvede og bakkede haardt paa sin utændte Pibe.

»Er der noget, Jørgen?« hjalp Moder.

»H’ja—a, jeg vilde (bak, bak, bak) gjærne spør’ (bak, bak), hvor mange Skillinger jeg vel nu har staaende i Sparekassen? Det …« (bak, bak, bak).

»Ja, det er hen ved 700 Daler. Du er en hel holden Karl. Men hvi spør’ du om det?«

»H’aa, jeg vilde nok gi’e et lille Skrald paa Krestens Sted her omme — i Fald I tykkes om det.«

»Vil du!« Fader stejlede imod ham. »Men, Jørgen! Hva’ — hvad …?«

»H’jo—v, for jeg har faaet til Hu’s at forandre min Stand nu«, kom det busende.

»Hvad for noget!« udbrød Fader.

»Med Lise Metť vel?« sagde Moder rolig.

»I ved det allerede!« Nu maatte Jørgen stejle.

Jo, de vidste det; hun da.

Det var ufatteligt, mente han.

Hans Husbond og Madmoder ønskede ham med Haandtryk til Lykke.

»Nej se, nej se — saa du gaar saa stille om og brygger paa saadan noget, Jørgen. Du mener vel: hvi skulde du være klogere end saa mangen, hahaha! Naa, men saa vil du vel ikke ha’e mere at gjøre med os, hva’?«

Jo helst, om det kunde læmpes saadan.

Saa hjærtens gjærne. Og Brylluppet?

Det hastede vel ikke saa haardt med det? indskød Moder stilfærdig og alvorlig, i det hun opsnappede en tabt Maske.

Nej, nej, det gjorde ej, svarede Karlen rask; Men . . lige godt, jo før jo kjærere, vilde han sige. — Hvad de ellers tyktes om hende, hans Kjæreste?

»Du faar dig en rask Kone, Jørgen«, sagde hans Madmo’r.

»En, der rigtig kan sætte Skub i dig, min Fa’r, ret din Ganninga)«, tillagde hans Husbond med et Slag paa hans Axel.

»Ja, hun er en hvalle Pige …«

»Jeg har aldrig holdt saa meget af noget Menneske!« tilstod han med uskrømtet Inderlighed og fæstede sine ærlige Øjne paa Husbondens.

»Ja dit Bryllup skal vi nok koste, Jørgen, det har du ærlig fortjent for Karl du har været os — hvad, Niels?«

Fader nikkede. »Det var lige det, jeg vilde sige«.

Han rakte dem sin kraftige, barkede Haand til Tak. Det bævrede om hans Mund, og Øjnene glippede.

Og saa næsten løb han ud af Haven.

Lise Mette var en af de fagre Rosensblommer til Pigebørn, som synes at være udkaaret til det Skæbnens smukke Redskab, der en Tid er i Stand til at ødelægge Hs. Maj. Kongens 20—30 aarige landlige Undersaatters Sinds- og Nattero og forlede dem til at øve alskens Daarskaber.

Hun var en lille, rund- og rødkindet Skikkelse med et mørkt, ustyrligt Krushaar, og to livsglade, spillende mørkeblaa Øjne dybt inde under en kort hvid Pande; vims og væver som en Musvit, rask til sit Arbejde, der fløj hende fra Haande.

Troligt nok var der flere, én var der i al Fald, som ikke syntes om, Jørgen og Lise Mette var blevne gode Venner. Det var et lyskrøllet ungt Menneske paa en 7—8 Aar, der hed Niels Holt Han nærede nemlig en lignende Følelse for hende som for Gjenboens gale Gase og olme Tyr. Det paastod han da

Hændte det, at hun var i vort Hjem at sy, og Sulten omsider tvang den unge Ridder til at vise sig inden Døre, modtoges han som oftest ved sin Indtrædelse med et Smil og et Blik, som, rettet mod en 2oaarig Ungersvend, ufejlbarlig vilde haft samme Virkning som en Brandraket i et tørt Straatag.

»Godda—g, min søde lille Kjærest.«

»Nøj!« svarede den unge Ridder saa surt og koldt afvisende, som nogen Sinde et Afslag er bleven givet her i denne fristende Verden.

Hun slog Nakken tilbage under en fremsprudlende, klingende Latter.

Et Kast og et Hop, saa stod hun paa Gulvet. Fangede hun Flygtningen, styrtede der et helt Skybrud af Kjærtegn ned over hans utaknemmelige Hoved.

»Din søde, søde Dreng … mit rare Nusseben … dit søde (Kys) allerkjæreste lille Vædderlam … jeg kunde (Kys) spise dig!«

Det søde Vædderlam vrælede og vred sig under hendes krystende Favntag.

»Naa du … lad være, du … slip mig, dit … grimme Skidtfos!«

»Ski—dtfos! … grimme Skidtfos! Tihihihahaha—a!« Hun slog Hænderne sammen med et Smæld og vred sig af Latter. »Nej nu har jeg aldrig i mit Liv hørt Mage. Aa—aa, dit søde, lille Fæ, du er. Aa ja da. Ja ja ja, bi kun, om en halv Snes Aar faar du nok bedre Forstand, lille Basse«.

Men Jørgen gik ved sin Trolovelse med Pigen ligesom i Ilden for sin unge Ven, thi fra den Stund at hørte hendes ømme Efterstræbelser mod ham op.

Sankt Hansaften var det saa yndigt Vejr, som nogen Skjærsommerdag kan bringe: mild, halvlys og stille med grødefrisk Duft sænkede Kvælden sig over Eng og Vang. Rørsangerne kvidrede. Vagtelkongens skræppende »erp, erp« steg op fra de dampende Enge; fjærnt ude paa Moserne støjede Viber; Ræven var nok igjen paa Spil.

Byens unge, varme Blod vendte hjemad. De havde været ude at plukke Sankt Hans-Urter. Parvis skulde Urterne sættes i Bjælkesprækkerne under Loftet for at varsle om de paagjældendes Fremtidsskæbne: om deres Hu ad Aare vilde bøje sig til hinanden eller ej, om deres Liv vilde slynge sig kjærligt sammen i Ægteskab, om deres Livstræ vilde voxe højt og blomstre, sygne skrantende hen eller visne brat.

De kom i fortrolige Smaaklynger, eller Karle og Piger Arm i Arm og i Rækker, som tog hele Vejen for, dæmpet syngende, med Latter og Skjæmt. Drengene piltede hid og did, røg Tobak og sørgede for en livlig Omsætning af Skub og Knubs.

I Skjul bag Gjærdets fyldige Hang af Tjørn, Hyld og vilde Rosenbuske uden for Gaardporten sad der en ung Fyr og lyttede til det muntre Liv, der drog forbi.

Men de vakre Kjærestefolk, som ynder at sværme om i Skjærsommeraftnens Dæmring, og som hædrer mig ved at læse min Fortælling, vil jeg give en Advarsel: staar der nogen Sinde en Tromle skubbet til Side op til en løvrig Hyldebusk, saa tag ikke Sæde der, før I har overtydet jer om, der ikke sidder en nyfigen 12—13 Aars Fyr nogle Skridt derfra og fanger hvert evige Ord, I taler, selv den sagteste Hvisken.

For denne Vaade faldt Jørgen og Lise; og jeg var udydig nok til at sidde stille som en Mus og lytte.

Hun sagde:

»Ja nu skjønner jeg, hvi du har gaaet det meste af Aftenen og set saa mild ud som en gammel trøsket Elletrunt. Jeg maa ikke grinne saa meget, nu maa jeg heller ikke danse saa meget — du storeste milde! om lidt forlanger du sagtens, jeg skal gaa med Skyklapper og Skjærm for Øjnene, he!«

»Jeg forlanger kun, du ikke maa danse med ham«.

»Frans?«

»Ja!«

»Gid du kunde danse som han, Jørgen, det vilde jeg give en Firskilling til. Men du kan jo ikke danse.

»Mesjokke kan jeg da danse«.

»Mesjokke, Mesjokke, ja Gu’ kan du danse med Sjokker, ha ha; du kan en lang Kattehale, kan du; som en Huggestok kan du danse Mesjok — — det hedder ellers ikke Mesjokke, du, men Masokka, husk det«.

»N’aa—aa, det er og lige meget«.

»Naa det tror du. Du glade Verden; det vil ellers blive et Optrin en Gang da, naar vi to skal danse Brudedanse, ha ha—a! Jeg ser os gaa og klunte omkring i tre Mæsjokker i Træk; sikken Højtid!«

»Der er andet at tage Vare paa end hoppe og valse. Men naar du ikke er tilfreds med mig saa …«

Hun afbrød ham med et Kys.

»Sødeste, allerkjæreste Ven, jeg elsker dig som mit eget Hjærteblod, det gjør jeg, min Sæl, tro mig nu, jeg bander. Hvor kan du dog faa saa forrykt et Indfald, jeg skulde holde mer af andre end af dig, lille Ven. Ham! Haa, den sølle Trævl, han er, der knap har til Klæder paa Kroppen, siden til at forsørge en Kone med. Ja, kunde en kjønt Fjæs klare det; men …«

Hun standsede.

»Ja—a, en Gang havde du ligegodt et godt lille Øje til ham«.

»Jørgen, dersom du ikke hører op med den Snak, gaar jeg min Vej, det vil jeg sige dig. Jeg slog min Lid til dig, fordi jeg troede at have funden en Ven, som vilde være god ved mig; og knap har vi været Kjærester en Maaned, saa bryr og driller du mig i en syndig Tid. Ak, Herre, Herre Gud! hvad den Skæbne er tung for en sølle fattig Pige, at staa venneløs og frændeløs her i Verden, aa Gud, aa Gud!«

Hendes Skikkelse krøgedes sammen i krampagtig Hulkgraad.

»Lise, lille Lise, du maa ikke græde, hører du«, bad Karlen angerfuld. »Jeg skal aldrig sige det mere, aldrig, det lover jeg dig. Ti saa stille, lille Lise, hører du!«

Han løftede hende til Sæde paa sit Skjød, strøg og kjærtegnede hendes runde Kind og tykke Krushaar og tryglede saa inderlig, saa inderlig om Syndsforladelse.

Og omsider standsede ogsaa Pigens Snøftgraad, Fredspagten fornyedes og besegledes, og da de gik, rislede Lises Latter saa frisk og klingende som nogen Sinde

Men Dagen efter mærkede jeg, Jørgen saa et Par Gange saa underligt paa mig og ligesom gjorde Tilløb til at ville sige mig noget, men betænkte sig igjen.

Jeg kom ham ikke i Møde; jeg vidste jo nok, hvad der var paa Færde hos ham, og Samvittigheden slog mig.

Men saa i Middagshvilen, mens de andre blundede, og jeg stod nede i Loen og fodrede og kjælede for en ung Hundehvalp, da kom der en listende og lagde en Haand paa min Axel. Jeg var nappet. Mit Hjærte hamrede som en fangen Fugls.

Han hviskede:

»Du maa ingen sige …«

»Nej, jeg skal nok tie, Jørgen«, afbrød jeg ham og saa op.

»Vil du … tror du ikke … du danser jo godt … kan du ikke lære mig at danse Vals og Hamborre?«

Lerskaalen, jeg stod med drat i Halmen. »Lær — lære dig …?« hakkede jeg fuldstændig overrumplet.

Jeg havde ventet noget helt andet.

»Ja, jeg er ikke svær grum til det her Dansen; men Skik og Brug er jo, en skal danse tre Stykker til sit Bryllup, og … ja, lær du mig nu at sætte Benene; Vals er den værste … Vil du?

Flinkt blev Logulvet gjort ryddeligt, og Dansen paa Hosesokker begyndte til min hviskende Trallen. Jørgen aabenbarede snart en kummerlig ringe Dansebegavelse, men en ihærdig Jærnflid. Hamborgeren gik dog taalelig, men Valsen var unægtelig, som han havde sagt, den værste. Det var frygteligt, som han høvlede paa. Efter kun en halv Times Øvelse havde han tumlet og amplet sig saadan, at Hoserne havde store Huller under Fodbalden, og han selv var saa sveddrivende som en 3 Aars Plag, der har gaaet et langt Béd for Svensk-Harven.

»Aaja, nu kan jeg ikke mere i Dag«, pustede han; »men skal vi saa i Morgen igjen?«

Den unge Danselærer var saare villig.

»Men sig det endelig ikke til nogen«, bad han.

»Nej, nej, nej!«

Efter en Uges Øvelse kunde jeg med berettiget Stolthedsfølelse give ham det Skudsmaal, han havde i fuldt Maal den tilbørlige Færdighed til naar som helst at træde en sindig Brudgomsvals.

»Siger du det! Du er en Knop er du.«

Han greb mig i Axlerne og skudrede mig djærvt af Glæde og Taknemlighed.

Omtrent ved samme Tid var det, disse sære, ængstende Rygter om Krig og Trængsler igjen steg op. Ligesom en koldklam Havtaage, der pludselig og uventet lister sig ind over Landet en tindrende blank Solskinsdag, saadan sneg Rygterne sig anelsestungt og varslende hen over Sindene. Det var næsten alle Vegne, ved lys Dag som ved stille Nat, Folk havde set disse Blink af Vaaben og kæmpende Hære og hørt disse dumpe Drøn, gjaldende Horn, klirrende Sværd og Trommehvirvler.

Og en Søndag Formiddag kom Jørgen lidt bleg om Næbet ind i Stuen med et Papir i Haanden.

»Ja nu kommer I til at være jer om en anden Karl, Karen. Her er mit Pas«.

»Herregud! Saa faar vi sikkerlig ogsaa Krig igjen«, sagde Moder.

»H’ja, det fejler knap. Men jeg tænker vel, vi tumler dem. — Hvordan jeg ellers skal faa min Mund til at sige Lise det, forstaar jeg ikke; for hun tager sig nu al Ting saa heftig«, mumlede han.

»Lad mig gjøre det«, tilbød Moder.

»Nej, det er rigtigst, jeg gjør det selv. Men du skal have mange Tak, Karen Holt, hvissom du vil stive hende med en lille Haandsrækning og et godt Ord, mens jeg er henne«.

»Det skal jeg, Jørgen«. —

Jeg glemmer den aldrig, den tidlige, noget taagede Morgenstund, de indkaldte Krigsmænd gik omkring ved Vognen, der skulde kjøre dem det Par Mil, der var til den nærmeste Søstad, og endnu en Gang sagde Farvel til Slægt og Venner — somme for sidste Gang. De Blik og Haandtryk og gode Ønsker, der skiftedes, kom fra ærlige Hjærter.

Karlene svang sig til Vogns.

»Kjør saa!« sagde Fader. »Vorherre være med jer!«

Kjøresvenden trak i Linen og smækkede med Tungen. Hjulene knaste i Gruset. Hos en og anden af Kvinderne skyllede den tilbagetrængte Følelse nu over Dæmningen med en sukkende, sagte jamrende Lyd.

Mads Smed, en af gamle Helgesens »Ildmænd«, gjorde en Bevægelse, som om Vesten pludselig blev ham for snæver.

»Og saa et godt dansk Hurra: Hur …!«

Men der kom et Skrig og afbrød ham, et Skrig saa smertelig fortvivlet, at det jog gjennem Øret som et Knivsblad. Lise Mette sled sig ud af den sammentrykkede Kvindeklynge og fløj jamrende hen efter den bortrullende Vogn.

»Jørgen — Jørgen — min kjæreste Ven — jeg ser dig aldrig, aldrig … jeg løber ad Stranden … jeg … aa ja ja ja!«

Hun styrtede til Jords som en vingeskudt Fugl. En Karl sprang i Vejret fra sit Sæde paa Vognen, hans Kammeraters Arme holdt ham tilbage; Kjøretøjet svingede hurtig om Vejknækket.

Kvinderne løftede hende op og halvt bar den ulykkelige ind i nærmeste Bolig. Der maatte vaages ved hende om Natten, men Dagen efter var hun dog saa rask, at hun igjen kunde tage Vare paa sit Arbejde.

En lille Tid var der lukket for hendes kvidrende Latter, men snart rislede den igjen saa frisk og sorgløs som nogen Sinde. Et underligt Pigebarn! Umiddelbart efter slig en kvik Lattertrille kunde hun, hvis èn ufrivillig eller med Forsæt nævnte Jørgens Navn eller hentydede til deres Forhold, sukke dybt og derpaa briste ud i Graad, og saa strax efter igjen slaa en munter Trille.

»Ak Herregud ja!« lød det stundum i Overgangen. »Hvor mon han nu gaar og stamper omkring, det sølle Tronnehoved. Han maa da vist være en løjerlig, grinagtig Klør-Attenben (tihihihi!) at se i Soldaterklæder.«

Og da han saa havde sendt hende sit Billede:

»Ja, tvilte jeg ikke nok paa det! Se, hvor underligt han staar og lurer og sætter Øjne: for Gud og al Verden ligesom en Tyrekalv, der vil bønseb) (tititihihihi!). Ak, jeg skulde ikke sige saa slemt (Suk). Du har det vist strængt, lille Ven (Kys). Du faar kanske baade Puf og Skjældsord, fryser og sulter vel ogsaa«.

Saa smaagræd hun lidt. —

En Mørkningsstund, godt en Maanedstid efter Jørgens Afrejse, jeg kom fra et Ærende ovre i Nabobyen, hørte jeg midt imellem Byerne den velkjendte friske Trille risle afsted, ledsaget af en grov, stødende Hiklatter. Og da jeg bøjede om Vejhjørnet, saa jeg Frans og Lise staa i en særdeles underholdende Samtale.

Den smukke, velskabte Frans var ikke kaldt under Fanen.

Han havde en Skavank, Hjærtebanken, paastod Lægen. Kort før han tren ind i Sessionssalen havde han drukket sex Kaffeknægte, paastod Folk.

Det syntes næsten, som om jeg kom dem som en Hund i et Spil Kegler. Samtalen standsede i al Fald med en halvhøj Ytring af Frans om en »Barnepige« og en »Pasop«, hvoraf jeg drog den sindrige Slutning, han var ved at fortælle hende en morsom Historie om en Barnepige og en Hund. Han kunde adskillige lystige Smaahistorier, Frans.

Jeg gik forbi med et velvilligt Godaften. Lise nikkede igjen, og Frans, som stod med Ryggen til og saa op i Hegnets Topkviste, udstødte et Tak saa højlydt, som han saa gjenhilste en stokdøv.

Jeg var gammel nok til at skjønne, det var beregnet paa at fange Hjærter for en Latter.

»Hys!«

Hun stødte ham paa Armen med en halv leende, halv misbilligende Mine.

Rimeligvis vilde jeg ikke nu have kunnet mindes de faa løsrevne Ord fra dette flygtige Tusmørke-Møde, hvis de ikke kort efter vare blevne opfriskede ved en Ytring af Lise, der omstødte min sindrige Slutning og aabnede ny Veje for min Tanke.

Det var kort efter Nyaar og Juleugens muntre Dansegilder.

Med et graat Sjal hyllet om Hoved og Overkrop kom Lise ind i vort Hjem, sindigere end hun plejede; hun blev ogsaa mod Sædvane staaende ligesom fremmed inden for Døren.