Lone Mikkelsen

Vis mig en engel

Lindhardt og Ringhof

Vis mig en engel

Copyright © 2001, 2017 Lone Mikkelsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711897591

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Rom

Lyset blev skarpt og flimrende, og han tog hånden op for at skygge. De mørke pinjelunde havde været hans vej, lige indtil en stor plads åbnede sig for ham og skar smertefuldt i øjnene. Alligevel var det ikke ubehageligt.

Lyset hvælvede sig som en krone over ham. Det løftede ham ved håret og rankede ham, samtidig med, at det trængte ind som vand i en svamp. Han kneb øjnene sammen. Han kunne vel vænne sig til det også, som konger og kejsere måtte.

Smerten berusede og forvrængede.

Han var let og svævende. Det var her, på trods af sammenknebne øjne og trætte ben, han hørte til. Ikke i den snævre by nordpå, hvor hans slægt hang fast. Dér, det føltes allerede, som om stedet ikke længere fandtes eller havde noget navn, havde han været holdt tilbage af stridigheder et stykke tid. Som klægt mudder, der trak i benene og tyngede fødderne. Delingen af moderens bo. Jordstykket og huset var ham til besvær. Han ville kun have penge. Dem kunne han trods alt bære i en lomme.

Til sidst havde de været nødt til at give sig. De kunne ikke holde ham tilbage med løfter om mere jord i stedet for. Billederne drev ham. I Rom skulle han realisere de billeder, der hele tiden som små irriterende fluer forstyrrede hans tanker.

Han skulle male de forskellige lys, der var i verden. Alt det lys han kunne finde, ville han indfange og tøjre. Det første lys kom af solløvens manke, når den sendte sine stråler ned for at bide. Det andet var verdenssjælens uendelige strømme af forvandling, der trængte ind i hans knogler, når han badede i tidens flod. Han vidste, det kun var mennesketomme ord, han tænkte. Han forstod dem ikke selv, men de sendte ham ud i en svimmel runddans af lykkefølelse, når de kom til ham som billeder.

Verdens ord, menneskenes brøl af manglende lys, hev ham ned fra de svimle lystinder og trak ham ned i det mørke, hvor en sort jordlugt strømmede indad i alle hans krops åbninger. Dér fandtes vredens røde lys, og dér fortærede horder af gnaskende og gumlende orme hans klare, hvide lys. Lysstråler var deres føde. Kriblende og vridende forvandlede de jægeren, den søgende, til et bytte. Og kun ved at fange krybet, kunne han, jægeren, besejre det. Sprællende og kæmpende skulle det sættes op på lærredet, så det kunne ses og kendes.

Den første del af rejsen var foregået med vogn. Raslende og hårdt, men dog med en vis hast, der passede til hans utålmodighed. Undervejs på en kro havde kusken forbarmet sig over en kvinde med tre børn på slæb. Hun var blevet forladt, velsagtens af en utålmodig og svigefuld ægtemand, og hun havde ikke flere penge. Og på grund af kuskens blødsødenhed måtte han, som ellers havde betalt en god pris for sin rejse, derfor tilbringe en hel dag i den varme, lukkede vogn med at holde sin vrede stangen. Trængslen havde rusket og revet i ham, og det havde været svært at bevare roen. Irritationen havde sydet i ham.

Hele tiden ville kvinden tale. Hun syntes vel, at det var rart at have en ung mand af pæn stand som selskab, men han drejede hovedet og så stift ud i de støvede landskaber. Det måtte ikke lykkes hende at få øjenkontakt. Da hendes ene unge så til overmål begyndte at snøfte og hyle som en hel flok hunde, måtte han banke i loftet op til kusken for at blive sat af. Og så kunne den usle vognstyrer ikke engang betale ham resten af rejsepengene tilbage. Pludselig var der ingen småmønt. Pludselig var det herrens egen skyld. Ingen havde bedt ham om at forlade vognen.

Han kastede sine forbandelser mod vognens bagende, da den skrumplende forsvandt.

Men skoven langs vandet kølede, og i pilgrimmenes kro spiste han lidt, inden han gik det sidste stykke vej mod Porta del Popolo.

Set op imod solen var det som om stenstøtterne nikkede venligt og diskret viftede ham videre. Mester Peterzanos aflagte kappe blafrede let på hans sejrrige skuldre. Han havde tilbagelagt et langt stykke vej, og nu kunne han nyde lyden af sine bare tæer, der gav en klaskende lyd på trædestenene, som førte hen til grænsevagtens lille skur.

Sandalerne var for længst smidt væk i en vinmark.

Vagten var sløv i middagsheden, og han så næsten ikke på det stykke papir, som var underskrevet af kardinalen i Milano, og som gav den ærlige maler Michel Angelo Merisi fra Caravaggio tilladelse til at rejse og søge sin lykke i Rom. Under forudsætning af, at han nøje overholdt de pavelige forordninger og love og ikke forsøgte at true nogen anden maler på brødet.

Et enkelt øjenbryn løftede sig en anelse ved synet af seglet. Michele trak på skuldrene. Det skulle ikke blive nødvendigt at true nogen. Om få dage ville bestillingerne strømme ind. Han skulle bare lige finde et værksted eller en mester at slå sig ned hos. Hans ene broder Giovan Battista, den lykkelige, var for længe siden undsluppet familiens faste greb, og han opholdt sig efter sigende hos jesuitterne. Det forlød, at ordenen for tiden havde gode forbindelser til paven, men man kunne selvfølgelig aldrig vide. Nogle gange var jesuitterne for ihærdige, selv for en pave.

Lidt småmønter klirrede på bordet foran vagten, og en træt håndbevægelse viftede ham videre. Der var andre, som ventede.

Brolægningen bredte sig ud for hans fødder. Bevægelser og lyde skubbede til ham, men han stod fast. Det rumlede tungt af kærrehjul og klaprende hestehove. Løbende fødder og slæbende klude gned sig op ad ham, men det skarpe lys trak ham videre. Pladsens sten var lyse og kastede solen lige op i ansigtet. Ingen okkerfarver eller sienarøde nuancer skabte bløde former. Han følte sig som en nøgen statue midt på pladsen. Ingen steder at søge beskyttelse.

Han rankede ryggen. Så stod der til gengæld heller ikke noget imellem ham og det nye. Den åbne verden med alle muligheder. Der var kun ham selv og hans hænder. Mester Peterzano havde ganske vist rystet bekymret på hovedet, når han fremlagde sine ideer. Men mester Peterzano var gammel, havde svage øjne og forstod det ikke rigtigt. Og hvem havde bestemt, at Venus altid skulle åbenbare sig i klippelandskaber med skov til venstre? Eller at Kristus skulle have sin tornekrone et sted, hvor der var udsigt til en bjergtop med en borg i det fjerne? Mester havde ganske vist lært ham, at sådan skulle det være. Guder og gudinder skulle anbringes i et åbent, lyst landskab, hvori der var sat en bygning af høj arkitektonisk og kulturel betydning. En himmel med fri adgang til det guddommelige, hvorfra en engel kunne stige ned til de fortabte. Og til overmål skulle alt helst være malet i en bleg og kølig farveskala.

Vrøvl og gammelt sludder. Han stampede af vrede og ærgrelse ved tanken om den stivnakkede, men det virkede ikke rigtigt med bare fødder på vejstøv.

Vejstøv eller varme. Hans ideer var rigtige, vidste han. Det var noget andet og mere, end det gamle underlige stof, han ville male. Hans unge hoved summede af muligheder og af forventninger på samme måde, som havet var fyldt med sprællende og svømmende skabninger. Som havet brusede, når livet dernede bevægede sig, således føltes hans hoved, når hans ideer blev til bobler, der smældende kom op. Det havde altid været sådan, og altid havde andre været lidt skræmt af hans underlige væsen. De kunne ikke forlige sig med det, mærkede han. Han passede ikke rigtig ind. Der var altid nogle modhager, som trak ham en anden vej.

‘Mor, mor, nu drømmer Michele igen.’ Den tiårige Giovan Battista kom løbende hen ad stien, opløst af varme og ivrig for at komme først med oplysningen til moderen, der sad og drøftede sager vedrørende husholdningen med en tjenestepige. Moderen, som var enke, havde beholdt familiens huse og jord ved Caravaggio, og hun drev den forholdsvis velhavende gård videre. Pesten havde været hård ved slægten. Hendes mands familie havde aldrig været stærk.

Giovan Battistas ben var hjulede, og det var tydeligt for enhver, at han var yderst velegnet til at opsøge præstegerningen eller lade sig inddrage i et broderskab. Bleg og spinkel var han helt uegnet til hårdt legemligt arbejde, men hvad drengen manglede i ydre fysisk styrke, ejede han i tungens hurtighed og skarphed, især når det drejede sig om at sladre om sin storebroder, den tunge og drømmende Michele.

Og med Michele var det næsten omvendt. Hvis Vorherre havde tænkt på at skabe en dygtig godsejer eller landmand, da han lod moderen nedkomme med sin førstefødte, kunne han ikke have gjort det bedre, end da han udtænkte og udformede Micheles krop. Han var bred med store, stærke arme og hænder, der nemt kunne løfte Giovan Battista op i én arm, men ved et uheldigt sammentræf var han, måske til gengæld for al denne fysiske overflod, helt uinteresseret i at arbejde.

At sætte Michele til at spænde heste for vogne, hjælpe til med at holde øje med høstarbejderne eller trille vintønder på plads i kælderen, var som at bede Fanden om at passe på vievandskarret. Inden nogen så sig om, var hestene svedige og prustende og urolige, høstarbejderne nægtede at arbejde eller en vintønde var trillet ned ad en trappe, hvor den gik i stykker.

De stærke arme og brede hænder var sat sammen med et temperament, der var uden tålmod og meget hurtigt kom i kog. Det krævede en listighed og snilde at omgås den opfarende; en mildhed og ro, som heste, høstarbejdere eller små brødre ikke altid besad.

Så når Giovan Battista råbte sådan til sin moder, vidste han udmærket godt, at han dermed udfordrede sin storebroder, som elskede at slås for sin sag, men som ikke turde røre lillebroderen. Den lille uskyldighed benyttede sig altid af den fordel, det gav at stå under moderens beskyttelse. Og Michele forsøgte i første omgang at undgå ydmygelsen ved at lukke ørene for den lille orms hvislende ondskab.

Men det kunne ikke vare ved. Han, den lille plageånd, der bar Døberens tålmodige navn, ville ikke helme før moderen med skarpe ord havde tvunget sin ældste søn, der skulle være udstyret med ærkeenglens styrke, til at fortsætte arbejdet. Michele sukkede derfor og rejste sig fra grøftekanten for at fortsætte med at rulle sten hen til gærdet, hvor en karl var ved at sætte dem op.

Få øjeblikke efter lød Giovan Battistas lyse stemme igen.

‘Mor, nu slår Michele Jakopo.’ Og med en ed, der kun undslap den ærværdige signora Merisi, når hun henvendte sig til Michele, småløb hun hen til gærdet, hvor hun heftigt fik skilt de to kamphaner ad. Giovan Battistas råb og pigernes latter havde hidkaldt resten af gårdens beboere, og det eneste Michele så, da han rejste sig, var sine mindre søskendes glade, spidse ansigter. Det var en stor spas for dem at se den store slås for sin ære. Han spyttede efter dem og løb ned til søen, hvor han vidste, han kunne få lov til at være i fred.

Han havde disse billeder, der altid blev ved med at plage ham. Den eneste måde han kunne holde det ud på, var ved at få lov til at sidde i fred og se ind i det sorte hul, hvorfra de kom. Han havde prøvet at tegne dem nogle gange, men han kunne ikke. At tegne var noget af det værste han vidste. Disse tomme sorte omrids uden liv. Han savnede farverne, og han ønskede kun én ting: at komme hjemmefra og begynde at male. Det ville kunne stille hans sult, følte han. Alt andet øgede kun hans raseri.

En gamling med ansigtet helt rynket sammen stod pludselig foran ham. Man kunne næsten ikke se øjnene i det ophovnede og grå ansigt. Tungen spillede ud gennem et lyserødt hul, der kom til syne indimellem, når han trak vejret. Læspende bad han om en skærv. Michele rystede på hovedet og svingede med sin slaskede læderpung. Den gamle knyttede hænderne og mumlede noget, der kunne lyde som en forbandelse.

Michele sparkede ud efter ham.

»Pak sig,« råbte han. Stemmen var så ru og mørk, at vaskekonerne ved fontænen løftede hovederne. Men den gamle undveg behændigt og begyndte krybende som en hund at cirkle om den unge mand. Han stak hånden bedende frem fra det stykke stof, der skulle være en kjortel, som forsøgte at dække over en rest af et par daskende bukser.

»Mon ikke der skulle være lidt i kappens folder,« hvislede han, og konerne rejste sig helt op. De holdt de våde hænder på kinderne for at spille overraskede og chokerede. De havde ventet hele formiddagen.

Det var næsten en dagligdags begivenhed og en stadig kilde til morskab, at den gamle, som de kaldte ‘Slangen’, opholdt og overfusede nyankomne med sine tosserier, og resultatet var nyt hver gang. Nogle tilrejsende skyndte sig forlegent at stikke en mønt frem. Andre sparkede, og andre igen tog sig tid til at lade som om de ikke forstod, hvad han ville. Og denne unge mand, der var spændstig og livlig, og ikke helt uden en vis skarphed i kroppen, skuffede da heller ikke. Gispende så de, hvordan han tændte et indtagende smil, der fik hans runde kinder til at ligne et barns, og hvordan han let dansede et par trin rundt om tiggeren, som hele tiden greb ud for at få en flig af kappen, så han kunne kysse den på sin sædvanlige tiggermaner. Men hver gang affaldsbunken troede, han havde fat, hvirvlede hans overmand sig en omgang rundt, så den gamle blev ganske rundtosset.

Michele lo og glemte sin ærgrelse. Han var i sandhed herskeren. For at vise det for alverden, knipsede han med fingrene, og tiggeren standsede forskrækket et øjeblik. Konerne glemte helt deres vasketøj for at se på stykket. Runddansen begyndte igen. Enkelte klappede, og andre gav små hvin fra sig. De fik så dejligt ondt i siden af at se på.

Til sidst gik det så stærkt, at tiggeren satte sig pladask på jorden. Med forbavsede øjne stirrede han op på sin bøddel, der bred og muskuløs satte en fod på hans brystkasse. Slangen foldede sig sammen for at undgå den knusende hæl. Den spillede med tungen.

Langsomt løftede benet sig over krybet, og en vrængende mund lovede et spark. Den overvundne lukkede øjnene og kunne næsten allerede smage blodet fra de knuste tænder. Men lige før, da han ikke kunne holde tiden ud mere, lige inden skriget af smerte, mærkede han en kilden i siden. Fem tæer spillede på hans ribben, og skriget blev til en pibende lyd. Konerne bukkede sammen og slog hænderne i kjolerne.

»Det er bedst, at du hummer dig, før nogen skider på dig, eller før jeg ombestemmer mig.« Hans drillepind så hånligt ned.

Den gamle trillede rundt på knæene, og med enden i vejret prøvede han at komme op at stå, men frygten og lettelsen havde gjort hans arme svage. Den unge bøjede sig og rakte hånden forsonligt frem, men før den faldne nåede at få fat, forsvandt hånden igen. Hans støtte var gået et par skridt frem, tilsyneladende ligeglad. For konerne så det ud som om han aldrig havde deltaget i spillet.

Der var andre mere spændende begivenheder undervejs. Det var et par soldater, der kom ridende hen imod dem. Tiggeren faldt sammen endnu en gang.

»Gør plads,« lød det fra den ene hest, og den gamle modtog et slag over skulderen med den flade side af sablen. Det var en temmelig ridset sabel, og et stort hak i æggen oppe ved skæftet afslørede, at bæreren ikke var påpasselig med, hvad han ramte med sit våben. Michele ærgrede sig ved synet og havde allerede igen glemt tiggeren.

Efter soldaterne rullede en tung kærre frem. Den var læsset med tykke træstolper og blev skubbet og trukket af muskuløse mænd; alle med nøgne, brune overkroppe og et klæde bundet løst om underlivet.

En stor mængde mennesker var ved at samle sig foran kirken, hvor mændene gik i gang med at tømme kærren. Et helt optog af fine herrer med tømrerlaugets fane kom skridende, stive i kroppene af deres farvestrålende kapper. En trompeter ledte dem med besvær gennem den masende menneskemængde. Indimellem måtte han ty til at blæse i sit horn, når det blev alt for trangt. Det hjalp. Som en port åbnede mængden sig ved lyden af dommedagsbasunen. Ingen kunne holde den skarpe lyd ud.

Da processionen endelig nåede frem, begyndte de under megen snak og store armbevægelser at lede hæren af halvnøgne mænd. De store træstolper skulle sættes sammen, og det var nemt at regne ud, hvorfor hele lauget rykkede ud sådan en varm sommerdag: Det var urent arbejde at rejse et skafot. Ingen mester i lauget skulle kunne sige nogen noget på. Alle måtte derfor påtage sig det uværdige arbejde.

Michele blev svimmel. Han havde ikke tid til at vente på, at døden skulle indfinde sig, selv om det kunne være rart at overvære en rigtig henrettelse. Han skyndte sig hen til fontænen for at drikke. Det hastede med at finde mad og ly.

Jesuitternes hus lå et par gader fra den nye Gesù kirke. Broderen Giovan viste ham rundt med en stolthed, der gjorde bygningen til hans slot. Om dagen et universitet; og om natten herberg med unge mænd på halmbunker langs væggen i den store sal. Michele kunne da godt blive et stykke tid, men ikke for længe, der var mange, som søgte ordenen.

Michele vidste med det samme han lagde sig, at broderen kunne spare sig sin bekymring. Den tætte, varme luft emmede af stønnende fantasier og religiøse anfægtelser. Der lugtede af syndens sved, og mørket var fortættet af mumlerier og gråd.

Det var umuligt at sove, og næste morgen spurgte han Giovan Battista om, hvordan han dog kunne holde det ud. Men broderen forstod ham ikke. Som kommende jesuiterpræst tænkte han mere på den verden, han skulle ud og besejre.

Vejen til den evige frelse lå for hans fødder. Som en pilgrim skulle han vandre ud og omvende. Uden for pavens sikre lande levede man i et inferno af ondskab og uvidenhed, vidste han. Der var ingen ende på den lidelse og pine, man kunne henslæbe sin tilværelse i. For slet ikke at tale om den evige ild, der ventede synderen bagefter. I England skulle der være en dronning, som var så uciviliseret, at hun halshuggede tilfangetagne jesuitter, fordi hun anså dem for at være spioner.

Giovan Battista tog kysk fingrene op til munden for at skjule sit smil af forventning. Han talte hurtigt og uden at trække vejret:

»Jeg vil gerne til England på mission, med Guds vilje. Jeg vil uddannes til at operere bag fjendens linier. Vi skal bekæmpe de protestantiske køtere, og jeg skal nok skaffe dig arbejde. Der er mange kirker, som skal sættes i stand. Om syv år er det jubelår, så vil hele kristenheden strømme her til Rom for at hylde det eneste sande overhoved. Den nye pave Clement, Aldobrandini – må slægten, som bærer hans navn, leve evigt – er meget generøs med penge til istandsættelser.« Giovan Battista blev så ivrig over sine egne skønne ord, at han ikke så, hvordan hans drømme fik broderen til at se forlegent ned. »Den nye tid skal bydes velkommen, som en brud byder sin brudgom velkommen. Alt skal stråle i sin smukkeste stads. Paven vil stolt overlade byen til den evige fryd, som jubelåret vil bringe,« fortsatte han uanfægtet.

Michele trak på skulderen og tænkte, at sådan måtte det være. Broderen og han talte ikke samme sprog. De havde aldrig gjort det. Og han havde ikke længere brug for Giovan Battistas hjælp. Han ville ikke ende som præsteskabets kæledyr.

Jesuitternes havresuppe var lige så tynd som det mudrede vandpløre, der sejlede i midten af gyderne, og sulten gjorde ham rastløs. Der var ikke tid til at høre på broderens fantasier. En tilværelse på gaden var langt at foretrække.

Han daskede rundt mellem boderne på markedet. Havresuppen var blevet sur i maven, og tomaterne sendte deres lokkende rødmen op mod ham. Sicilianeren, der ejede boden med de uimodståelige, råbte hidsige ord, og en kvinde kastede en rådden pære efter den unge hersker, som var ude for at inspicere sit nye rige, men hun havde heldigvis travlt med at holde en dreng i øret samtidig. Hun fik ikke armen lagt rigtigt tilbage.

Det var som om det endnu ikke rigtig angik ham. Men det kunne det komme til. Kejseren over Rom. Michele – den triumferende. Det kunne blive hans det hele, vidste han. En dag ville de forære maden til ham. Det var bare et spørgsmål om, at de opdagede, hvem han var, og hvad han kunne give dem.

En mand på hans egen alder stod og hang i døren til et værtshus. Michele gik forbi og sendte en spytklat hen mod den krølhårede, der så ud til at have et hånligt smil ved mundvigen. Det kunne måske give anledning til en slåskamp, men i stedet for at knytte næverne, lagde den fremmede en hånd på Micheles skulder. Stemmen var behagelig og indtrængende.

»Det er kun idioter, der opfører sig sådan. Kun narrehoveder som dig kommer her og prøver at stjæle maden. Prøv at bede om en tomat i stedet for, så skal du se.«

Michele rystede hånden af sig. Han havde ikke brug for medlidenhed, især ikke fra sådan en romer med dovne manerer, der sikkert bare var ude på at finde endnu et offer, som han kunne håne. Han sagde tanken højt og modtog et vrængende smil som tak for fornærmelsen. Der var noget frækt over skikkelsen, og den var ganske tiltrækkende med lemmernes lade bevægelser. Den krøllede kunne måske alligevel blive et interessant bekendtskab.

Michele vendte ryggen til og slentrede hen til trinene, der førte ned til pladsens fontæne. Den havde form som en stor skål, og den var anbragt så bekvemt, at stadeholderne lige kunne smide rådne frugter og grøntsager op i det plumrede vand, der slattent rislede ned over den stinkende masse. Det var dog bedre at have det deroppe end at lade det ligge på jorden, hvor man så nemt gled i det.

Han lagde sig ned. Det måtte være muligt at lære sig at sove direkte på stenene. Hellere det end jesuitterne. Lige inden han lukkede øjnene, lagde han mærke til, at den krøllede så efter ham.

En fod ramte ham let på ryggen, og han sprang irriteret op. Han så en afvæbnende håndbevægelse, og den krøllede romer hed Mario Minnitti og levede af at male tre hoveder om dagen hos en portrætmester, der havde værksted i en gård et lille stykke fra markedet, han kunne da godt tage Michele med derhen, senere, måske næste dag.

Det drak de et par krus vin på inde hos værten Mattia i værtshuset. Lokalet var mørkt og trangt, og alle de handlende trængte sig ind, efterhånden som de lukkede deres boder. En fiskehandler beklagede sig over, at han ikke havde solgt noget, og én råbte til ham, at han bare kunne skrubbe over til de andre af hans slags ovre ved Pantheon. Der var en tyk luft af vrede et øjeblik, men da værtens moder, den gamle Lucretzia, rokkede igennem lokalet, blev alt straks roligt. Der strømmede en svaghed ud fra hendes krummede krop, som kun var et skalkeskjul for andre og større kræfter. Enhver stamkunde kendte hendes knips, der kunne udtrykke dronningens bud. Et vink fra hende og eventuelle slagsbrødre lå udenfor. Hun behøvede aldrig at hæve stemmen. I det værtshus var det den gamle, der herskede, og ingen betvivlede det.

De to unge mænd betragtede anerkendende hendes styrke og lo sammen som gamle venner, da hun kom hen til deres bord. Hun havde rynker i hele hovedet, og hun stak sin spidse næse helt ned til Marios øre. Stemmen sagde knirkende, at hendes Mattia havde lavet fyldt kalvemave, og at hun da gerne ville servere dem en portion, hvis det var noget.

Mario gned hænderne hurtigt mod hinanden, gav hende et blødt slag bagi, og sagde, at det var det skam, men at hun måtte vente med betalingen til en anden dag, fordi der ikke lige var, ja, hun vidste nok, hvordan det var.

Michele sad bare og betragtede det hele. Det var svært at forstå, at han kunne være så heldig, men måske var det da vist også rimeligt, når nu han … Kalvemaven svømmede i olie og rosmarin. Han følte sig med ét lad og mild. Kroppen var blevet behagelig tung, og madens varme dufte fik hovedet til at snurre.

Til gengæld var vinen sur og gav opstød, men efter tre krus smagte den bedre, og han forstod på Marios bemærkninger, at han roligt kunne drikke. Der var rigeligt med kredit til visse venner af huset.

Senere på natten gylpede han af den rådne lugt fra fontænen, da han ville lægge sig ned. Det var vanskeligt at finde trinene i mørket, så han slog sin skulder temmelig hårdt, da han snublede. Men der, hvor han landede, valgte han til gengæld at blive liggende. Det var vist ikke værd at rykke sig. Og Rom ville vel senere tilbyde ham en blødere seng. Det var trods alt verdens centrum, han havde indtaget.

Undtagen på et tidspunkt, hvor en mus eller en rotte puslede omkring hans ben, mærkede han ikke noget, før nogen ruskede i ham. Det var en stærk arm og en skarp stemme, som kunne skære i det bløde kød på halsen.

Han kunne næsten ikke åbne øjnene. Nogen havde klistret dem sammen med benlim af den slags mester brugte, når han skulle reparere gamle, flængede lærreder. ‘Det er ikke til at se, og det holder lige til dommedag,’ sagde mester Peterzano altid. Og nu havde nogen klistret den grå og temmelig ildelugtende masse på Micheles øjenlåg, så han måtte tage hænderne til hjælp for at få dem trukket fri.

Han fortrød det omgående. Lyset var så stærkt, at det oplyste hele indersiden af hovedet, og han så kun den ubarmhjertigt ruskende person stå over ham som en sort skygge.

»Kom nu, Michele. Hvis du altså vil have noget arbejde.«

Så stod gårsdagen nogenlunde klart for ham. Det var jo bare M …, hvad var det nu han hed? Det var ligesom bagerens søn derhjemme. Nå, ja, Mario. Det var vel ikke værd at blive liggende, så … Et stykke brød ville hjælpe. Men Mario rystede på hovedet, da han fik ønsket fremstønnet. De måtte arbejde først. Men senere …

Michele rejste sig, så vaklende og strunk det var muligt for ham at beherske sin mørbankede krop i den tidlige morgen.

Maleren Mario Minnitti, som kunne male tre hoveder om dagen, holdt med et solidt tag Michele oppe, mens den søvndrukne forsøgte at holde sit dunkende hoved stille.

Hvis bare benene ville bevæge sig i den rigtige rækkefølge, så kunne nakken vel holde fast på hovedet?

»Uanset, hvad han siger, skal du bare svare: ‘Javel, mester’. Han sparker dig, hvis du vover at protestere, uanset om du skal male himle dagen lang, og han er ligeglad med om du rådner op. Og da det var mig, som kom med dig, vil han sikkert sparke mig ud også. Forstår du det?«

Mario undrede sig lidt over, at han overhovedet ville tage sig af den underlige Michele. Øjnene var rødsprængte, udstående og stirrende som på en gal hund, og der var noget i den måde hænderne åbnede og lukkede sig på, som fortalte ham, at Michele havde et temperament, der godt kunne give ballade.

Gamle lærreder, flere gange overmalede og et træstillads, som delvist var skilt ad, stod og vaklede op ad en mur, og i midten af den snævre plads mellem to huse, trippede en lille vissen mand rundt og skældte nogle drenge ud. De var åbenbart kommet til at male en baggrund forkert. Det billede, som skulle være helt forfærdeligt mislykket og lige til at smide ud og ikke en god, trofast kunde værdigt, stod på et staffeli med bagsiden ud mod Mario og Michele.

Pludselig tog mester en skål med hvid maling, og med hidsige bevægelser begyndte han at male det famøse billede over.

Det virkede som spruttende vand på gløder, da det gik op for ham, at han ikke kunne nå helt op til den øverste kant, og den ene dreng fik sjasket penslen i hånden, så det sprøjtede.

Men midt i raseriet fik han øje på de to unge mænd. Han drejede sig hurtigt mod dem. Og enhver kunne se, at det var et par dovne skiderikker, der bare kom daskende langt op ad dagen, og enhver kunne regne ud, at der ikke kunne blive tale om en hel dagløn der, men nu kunne de jo begynde at gøre pensler rene. Og bagefter kunne Mario begynde at male ny baggrund til de tre gratier, som de to abekatte derhenne åbenbart ikke kunne finde ud af at udføre rigtigt. Og ham den nye, hvad hed han, nå, Michele, hvad kunne han egentlig?

Brevet fra mester Peterzano bevidnede, at bemeldte Michel Angelo Merisi da Caravaggio havde været i hans brød i fem år, og at han havde lært alle de teknikker, der hørte til det ædle malerhåndværk. Det var spild af ord.

Den hidsige hev brevet ud af hånden på Michele, vendte det forkert, pillede lidt ved seglet og pegede brummende hen på nogle trærammer, hvorpå der skulle spændes lærred.

»Begynd at gøre dem klar. Og hvis jeg griber dig i at stå og holde kvindesladder eller på anden måde fjante rundt, ryger du ud.«

Michele nikkede, bad sin vrede gå fanden i vold og samlede en hammer op.

‘Tre hoveder om dagen’ var nok til lidt brød og en plads på mesters loft. Ansigtstrækkene i de malede ansigter var ligegyldige. De flød ud i hinanden. Øjnene stirrede eller var kysk nedslåede. Mester råbte utålmodigt, når de tøvede. Hvis en pensel af sig selv fik lyst til at stryge over en rødmende kind eller glatte en fejl i en læbe, fór han frem mod den formastelige.

»Mal over her. Hjælp til derhenne. Den blå farve er dyr.« Og der kom mange unge mænd på loftet. Byen rungede af deres latter og råb, og der var ikke tid til at lære navne. »Hvad kan du? Begynd derhenne. Monsignoren skal have sit portræt malet.« Og om aftenerne, når det var blevet for mørkt til at male, gav kroerne og værtshusene plads til et spil og noget vin. Man blev nogle gange så træt, at man glemte ideerne og boblerne i hovedet. Vinen gav plads til søvnen.

Mario og Michele blev snart kendt i kredsen af malere som uadskillelige, og der kom et vagtsomt og opmærksomt glimt i begges øjne, hvis den ene af dem blev overfuset eller generet.

Mario, der var den mindste af de to, udstrålede ikke den form for styrke, der fik alle andre til at gå i en stor bue uden om Michele. Den spinkle kunne nemt fare sammen, hvis der blev for megen tumult eller råberi omkring ham. Det kunne af og til få visse bisser til at gøre nar eller le højt, og der kom hurtigt en vane hos den lille med at træde bag Michele, hvis der blev noget optræk til ballade.

Mario var til gengæld hurtig til at lokke en ekstra skål bønner ud af Lucretzia eller trække et par mønter ud af en modspiller ved kortspillet. Ofte bemærkede vedkommende det ikke engang.

De to talte om, hvordan de ville have deres eget værksted, og at de måtte se at skaffe sig nogle flere indtægter, og i perioder kunne især Michele blive så desperat, at han var villig til at gøre hvad som helst. Intet kunne være værre end at trælle for den hidsige. Michele følte ikke, han kunne synke dybere for at skaffe penge. De blege ansigter og laskede gudekroppe han blev sat til at male, var begyndt at invadere hans drømme. Det var som en slags besættelse. Alt andet kunne bruges.

En dag tilbød han sig som skiltemaler på værtshuset. Det gamle skilt af grove træbrædder, der hang over døren i en rusten kæde, viste et vildsvin, som næsten var slidt helt væk, men Lucretzia, der bestemte i den slags sager, slog korsets tegn over forslaget og hævdede, at skiltet nærmest stammede fra de første pavers tid, og at det nok ikke var helt usandsynligt, at den hellige Peter selv havde set stedet, ja, måske endda spist …

Kortspil var en anden mulighed for at tjene lidt ekstra. Michele forsøgte sig som kortspiller en overgang, men det ville ikke rigtigt lykkes. Hans ansigt røbede for meget, og han forstod ikke helt at styre sine bevægelser elegant nok. Et par gange var der nogen, som opdagede de ekstra kort.

Det gik bedre med terningerne. De lå godt i hånden med deres gode vægt og kantede former.

Når de kedede sig, spillede de ‘Snyd ikke bødlen’, der forudsagde, hvilken dødsmåde spillerne kunne imødese. Man kunne selv lave en liste, der parrede de seks tal med seks dødsmåder. Det gav ingen penge, for ingen turde helt vædde om skæbnen. Penge var trods alt en lille smule djævelens værk, desuden lå svaret for langt ude i fremtiden til, at man kunne håbe på gevinst, men tanken pirrede.

Men kaste lidt terninger på fantasifulde måder, kunne man vel godt gøre? Halshugning, hængning og overfald i natten hørte til de mest almindelige valg. Det lå inden for den mulige og kildrende tanke. Der skulle helst være noget ærefuldt over det. En sekser: halshugning; en femmer: hængning; en firer: knivstik eller kårde …

En ener: den uventede, kedelige død i sengen. Michele foreslog, at de brugte to terninger og spillede om dobbeltdød: at få skåret halsen over med en kniv eller tilsvarende. Men Mario grinede overlegent og sagde, at en femmer og en ener kunne blive vanskelig at opnå.

En aften, hvor Michele sad og hang over den sædvanlige sure vin, og hvor Mario var forsvundet ud i natten med en ung kvinde, opstod der pludselig uro henne ved døren.

En køn ung mand med en flagrende kappe kom spankulerende ind med en rulle papirer under den ene arm. Venstre hånd lå løst på skæftet af en kårde, der med sine ciseleringer antydede, at der kunne være tale om et våben af en udsøgt slags. Værten Mattia kendte åbenbart gæsten, for han hilste ham med overdrevne buk, der på én gang kaldte på latteren og let spydige tilråb fra gæsterne. Dog mest en venlig og forventningsfuld latter. Den nye, og dog så velkendte gæst, gik i et par hullede og helt udslidte sko, der stod i grel kontrast til den fornemme gang og det dyre våben. Bag ham kom en tjener snublende. Han var så lille, at man kunne mistænke ham for at være dværg eller en dreng med et for stort hoved. Han slæbte på endnu flere papirer, så mange, at han næsten ikke kunne se, hvor han satte sine bare fødder.

Mange ville hilse på, og det tog sin tid for det underlige par at komme igennem lokalet. Der var tydeligvis tale om en sjælden, men velkommen gæst. Hans latter var rigelig og skarp, og flere rykkede sig imødekommende for at tilbyde ham en plads. Michele havde svært ved at tage blikket fra kården, men den kom kun langsomt nærmere hans bord bagest i lokalet, og han måtte beherske sig for ikke at gå hen til den. Imens rullede han terningerne mellem fingrene. Kården standsede foran ham. Ejeren var sminket med sort omkring øjnene, læberne trukket op med rødt og han havde tydeligvis brugt en del parfume med citronduft. Dværgen havde udmattet sat sig på en stol ved et bord ved siden af. Papirerne trillede ned på gulvet.

»De siger, at du er god til backgammon. Passer det?« Stemmen var overraskende lys.

Michele mumlede, at det mente han nok, det kunne. Men det kneb med at holde sig i form. Faktisk var der snart ikke nogen, der gad spille med ham mere. Den unge mand smilede og viftede til værten.

»Onorio Longhi, arkitekt. Jeg vil gerne spille en omgang.«

Michele rakte ham sin hånd og tog mod udfordringen. Det var en slap, kvindagtig hånd, men ansigtet var godt. De fik friske krus, og uden at sige mere stillede de brættet op. De begyndte at lægge brikkerne klar på de spidse, sorte og hvide felter, og allerede på det tidspunkt var der en svag anspændt forventning. Hvis den ene tøvede med en brik, var det som om den anden også gjorde det.

Longhi lagde sin kårde på bordet og spurgte, hvad Michele havde at sætte som pris til gengæld.

Kården var pragtfuld. Klingen var så tynd, at man næsten ikke kunne tro, den kunne stikkes i en krop uden at knække. Longhi tog ikke blikket fra sin modstander. Han vidste, at hans pris var rigtig. Den unge maler med de tunge, interessante træk, som Mario havde talt så glædestrålende om, var interesseret. De skulle nok blive venner. Longhi løftede kården og viste ved at bøje klingen, at den var spændstig og stærk. Michele sank et par gange. Han havde ikke en tilsvarende indsats, der tilnærmelsesvis kunne passe.

Arkitekten bemærkede hans tøven og slog ud med hånden.

»Nå, pyt. Hvis jeg vinder, kan du bare give mig dine sko. De ser ud til at passe.« Der var flere af de omkringstående som grinede, og Michele skyndte sig at slå til. Den mulighed ville aldrig vise sig igen. Og når tossen selv ligefrem tilbød det, så …

Det var i begyndelsen ikke så behageligt, som han ellers havde ventet, at spille mod Longhi. Ikke nok med, at arkitekten virkede underlig med sin kårde og hullede sko, han spillede heller ikke særlig godt, og Micheles held voksede mere end almindeligt. Han følte, hvordan han kunne styre hvert terningkast, ofte fik han det antal øjne, han ønskede, og det var som om hans modstander slet ikke så de oplagte muligheder for gevinst, der indimellem viste sig. Det var næsten som at stjæle mad ud af hånden på et barn. For nemt. Longhi var en uværdig modstander, men prisen, Michele kunne vinde, retfærdiggjorde spillet. Ingen kunne vel kræve, at han skulle afstå fra at spille, med den fristelse der lå foran ham. Det ville være umenneskeligt. Ingen kunne sige nej til den pragt.

Longhi lod sig imidlertid ikke mærke med noget. Når Michele slog én af hans brikker hjem, smilede han, som om han havde en hemmelig plan med sit uheld, og det forvirrede af og til modstanderen et kort øjeblik, men hurtigt derefter fik arkitekten travlt med at flirte med en af gæsterne, som med beundrende øjne nærmest hang ind over spillebordet, og igen overså han en mulighed. Det var som om han var helt ligeglad med det store tab, han kunne lide. Han nød kun den opmærksomhed, han vakte, og som aftenen skred frem, vænnede Michele sig til tanken om udslettelsen.

Tre spil senere overrakte taberen kården til Michele med et buk, samtidig med at han udtrykte sin glæde over at have mødt sin overmand.

Kården ridsede, da maleren ville mærke spidsen. Riften var glat og dyb.

Dværgen eller drengen, det var stadig ikke helt afgjort, havde kæmpet sig frem til bordet, hvor han stod og trippede for at få sin herre med. Onorio lagde beroligende hånden på sin tjeners hoved og sagde, at han nok skulle standse spillet for denne gang og komme med. Der blev helt stille omkring dem.

»Mandslingen her er god nok.« Longhi hev væsenet blidt i det ene øre og blev belønnet med en grimasse, der skulle gøre det ud for et smil. »Jeg har ansat ham, for at han skal holde mig væk fra spillebordene. Nogle gange lykkes det for ham, og andre gange ikke.« Han foldede ansigtet teatralsk, trak ud i kappen med en gøglers bevægelse og afslørede, at silkeforet var laset og mat af ælde. »Når det lykkes ham at holde mig væk, får han mad.«

Michele hørte det ikke. Han nød, hvordan klingen på én gang bøjede sig villigt og gjorde modstand mod håndfladens pres.

Senere på natten, da han fulgtes tilbage til loftet sammen med Mario, der var mæt og træt af mødet med kvinden, hørte han, at Onorio Longhi var af en rig slægt, men samtidig blev han betragtet af de fleste som en skør snegl. Han var kendt i hele Rom for at klæde sig underligt og gøre kur til både mænd og kvinder. De fleste havde vanskeligt ved at modstå hans naragtige påfund, han forstod altid at vende latteren til sin egen fordel, men det gjorde ham også en smule ensom og udstødt. Han hørte ikke rigtigt til nogen steder. Af stolthed nægtede han at modtage noget fra familien, og det var kun spil og enkelte arkitektopgaver, der bidrog til hans underhold. Når han påtog sig opgaver, forstod han at tage sig godt betalt. Til gengæld havde Micheles første indtryk været rigtigt. Man betragtede Longhi lidt som en elskelig klovn, og det var typisk, at han kunne finde på at sætte en fin kårde på spil. Kården var sikkert et arvestykke, tilføjede Mario, da han fik lov til at undersøge den nærmere. Der var vist ingen våbensmed, der kunne lave sådanne skønheder mere.

Michele gik og tænkte på, at han nu var nødt til at tjene til et par støvler, der kunne passe til hans nye værdighed.

Det var en varm sommerdag. Mester råbte som sædvanlig, og Michele fik en ubetvingelig lyst til at ødelægge et af de ansigter, han lige havde malet. Det var den guddommelige renhed, som gjorde det. Selv fattige mennesker på billederne, især disciplene, skulle skildres, som om de lige havde mødt en gavmild pavelig udsending, der havde vasket deres fødder. Og det kedede ham så meget at male sådan, at han ville indføre kedsomhed som en mulig dødsmåde, næste gang han skulle spille terninger. Han kunne male glatte, døde ansigter i blinde.

Omkring sig i den virkelige by så han ellers mest forkrøblede og snavsede. Han lugtede dem i gaderne, længe før han så dem. Og han talte deres ribben ved at se på deres slidte og lasede kofter. Og han så dem for sig, mens han malede mesters rene lys på billederne. Lyseblåt, lyserødt, ferske farver til glatte kroppe. Konditorkager fremstillet af englefjer. Han ville kun male det, han kunne se, og ikke det, som andre troede, de kunne se. Det var forskellen. Og pludselig foragtede han sit usle liv, hvor andre bestemte. Han ville have silke og hele støvler, og han ville male det, han kunne se og sanse. Hvis han selv fik lov til at bestemme, ville folk kæmpe om hans billeder, og paven selv ville komme for at udvælge.

Der stod en spand vand på jorden. En eller anden havde dyppet en pensel med hvid maling. Der var hvide skyer i vandet.

Han tænkte ikke nærmere over det, spanden stod der bare. Én af staverne var ved at flække, og idet han løftede spanden for at kaste vandet på mester, vidste han, at staven ville flække helt igennem, når spanden ramte jorden.

Lyden af de slaveagtige lærlinges fnisen, og deres sleske ord, der skulle virke beroligende og tørrende på mester, som måtte holdes tilbage, så han ikke kunne gøre en ulykke på sig selv og andre i hidsighed, rungede muntert i Michele, da han med rolige, lange skridt forsvandt ned ad gyden.