Terje Nordberg

Turen til Norge 1

Over alle bjerge

Lindhardt og Ringhof

Turen til Norge 1: Over alle bjerge

Copyright © 1992, 2018 Terje Nordberg og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711899854

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Kapitel 1

På vej gennem Hallingdalen

Hvori ni danske skoleelever er på vej til de norske fjelde, og hvor vi blandt andet præsenteres for en vaskeægte, norsk fjeldged, en giraf og en mørk, beskidt dal. Moma drømmer sig tilbage til slalombakken i Kranjska Gora.

– Kender I den om nordmanden, som stod og pralede af sin kone?Amalie var snart den eneste vågne af de 10 passagerer fra Kornmarken Friskole, der sad og raslede i den lille minibus. Nu sad hun og læste højt i en bog med Norges-vittigheder og kæmpede med søvnen.

– Næ, ham kender jeg ikke, mumlede Steinar, der var den anden, der var vågen. Heldigvis, da det var ham, der kørte bussen.

– Jo, han var altså meget stolt af sin kone, fortsatte Amalie.

– Hvordan det? spurgte vennen.

– Jo, svarede den anden, forleden dag fandt jeg et syltetøjsglas i skabet, hvor der stod 1989.

– Hvad fantastisk er der ved det?

– Tænk, at hun gider stå og tælle alle bærrene, hver gang hun laver syltetøj.

Ingen kommentarer. Bussen gryntede bare videre op gennem dalen som en lille hidsig gris. Ind i mellem hostede den, trak vejret på ny og sled sig videre på de smalle, svingede veje.

– Du kan vist spare dig de sjove historier, Amalie.

Steinar vendte sig mod hende et lille sekund og smilede.

– Dine medpassagerer har ikke megen humoristisk sans lige nu. Jeg er bange for, at du kaster perler for svin.

Amalie så sig rundt i bussen. Det var faktisk rigtig nok det med svinene. De lignede en flok grisebasser, der havde væltet sig omkuld i deres små tremmebokse. Der var forresten ikke kun grise. Sune lignede en hanekylling med sit røde strithår og den lange hals. Helle, der lå med hovedet op ad Kristines skulder havde noget fåreagtigt over sig. Det var nok det runde ansigt og krøllerne. Og Moma? Hvad slags dyr var han? Klassens lille fremmedarbejderdreng, der var kommet lige før efterårsferien sidste år. Et sort får? Nej, snarere en lille abe. En lille, forvildet én, der altid fór rundt efter en skulder at sidde på. Allerbedst havde han det når han opholdt sig mindre end en halv meter fra Steinar eller lige i kølvandet på Sune. Så var det Sofie og Sascha. De to veltrimmede puddelhunde, der altid vimsede om hinanden med en kam eller en børste i håret. De skulle se dem selv nu. Strithåret var faldet sammen som korn i regnvejr og sminken lå i tynde striber hen over kinderne. Snork, snork. Selv i søvne snakkede de sammen, de to. Nej, egentlig var Tor-Arne den eneste, der lignede en gris. Lille og buttet og med hånden mod kinden, så det næsten så ud som om han suttede på tommelen. Hvem manglede så? Jo, Bent-Ole. Det var noget undulatagtigt over ham, som han sad og halvsov med glippende øjne. Ak, ja det var en køn forsamling. Ulla, den anden lærer, sad på forsædet ved siden af Steinar. Var hun også et dyr? Der var ellers ikke meget man kunne se af hende. Kun hestehalen hang ud over sædekanten og dinglede i takt med svingene på vejen. Måske var hun en lille hermelin? En lille, sej og smidig én, som var her og der og allevegne og altid uudholdelig frisk – ligesom Steinar.

– Jeg har advaret jer! fortsatte Amalie og blæste på at ingen hørte. Som I selv kan mærke, er også bussæderne her i landet lavet af sten og derude i de små, primitive hytter bor de mærkelige væsner, der kalder sig nordmænd. De er halvt ged og halvt menneske, der påstår at de er født med ski på benene. På afstand ligner de os andre men tag ikke fejl! Så snart I kommer tæt på, kan I se hornene stikke frem. Hver fuldmånenat mødes de oppe i fjeldet og danser og drikker hjemmelavet brændevin med gedeost til. De elsker at sprætte maverne op på danske skolebørn og gnaske deres saftige skinker …

Her er forresten en, der passer til lejligheden!

Amalie læste videre fra vittighedsbogen:

To nordmænd mødtes hos slagteren. Den ene fik øje på en bakke med grisetæer og sagde til den anden: Jeg vidste ikke, at der fandtes reservedele til os mennesker!

Steinar slap et øjeblik rattet og klappede i hænderne.

– Kom nu ikke og sig, at jeg ikke har advaret jeg, gabte Amalie og forsøgte at strække benene.

– Væk mig når I har bygget iglooen og rullet bjørneskindet ud!

Bussen kæmpede sig videre op gennem Hallingdalen. Selv om det kun var sen eftermiddag, var det begyndt at skumre. Tågen lå som et let slør over elven, og kun på de allerhøjeste fjeldtoppe kunne man se den sidste rest af aftensolen og en smule blålilla himmel. Vinduerne i bussen var stænket til med sjap og søle, og det fik dagen til at virke endnu mere grå og trist. Men det var de ni elever og den ene af deres to lærere lykkeligt uvidende om. De var mere optaget af at finde ud af, hvor mange forskellige sovestillinger det var muligt at indtage på et bussæde. Amalie tænkte på, hvor mange knogler, der mon var i en menneskekrop. Sikkert et par hundrede. Alligevel var det altså muligt at sno sig som slanger og bukke begge ender sammen hvis man altså var træt nok. Kort efter sov hun, mens lange rækker af geder med tophuer marcherede forbi på ski.

Der lugtede kvalmt og indestængt i bussen. Diesel, deodorant og franske kartofler. En indestængt bus i en indestængt dal. Hvornår er vi mon på fjeldet?

Momcilo Jovic, kaldet Moma, vågnede op et kort øjeblik og bøjede sig ned i tasken efter et æble. Sad lidt i halvsøvne og snusede til den »friske« duft og begyndte at gnaske.

– Kan du ikke tygge i den anden side? mumlede Sune surt. Du larmer som en hel skærveknuser.

Moma vidste ikke hvad en skærveknuser var og fortsatte med at tygge. Da det ikke hjalp skubbede Sune til ham med albuen.

– Hold op, du larmer som død og helvede!

– OK, jeg tygge i den anden side, mumlede Moma og kiggede over på Sune. Han kunne ikke la vær’ med at smile.

Det var som at se en giraf prøve at sidde på en pindestol. Hans ben var ekstremt lange og tynde, som om de ikke hørte til resten af kroppen. Han lignede faktisk også en giraf når han løb. Overkroppen gyngede frem og tilbage, og det lille, runde hoved så så komisk ud. Som toppen på en flagstang. Måske var det ikke Sunes egne ben, men nogle han havde lånt af Starko. Moma kom til at tænke på det jugoslaviske eventyr hans far havde læst for ham, da han var lille. Om kæmpen Starko, der havde ben ligesom stylter og kunne kigge ind ad folks vinduer i boligblokkene. Han kunne aldrig komme til at lege med nogen børn, hverken inde i husene eller nede på gaden. Det endte med at Starko blev girafpasser i zoologisk have. Måske var det derfor han kom til at tænke på giraffer hver gang han så Sune. Han kiggede over på ham igen. Nu forsøgte han at stikke benene op i bagagenettet og ligge med hovedet hængende ned fra sædet. Det så ikke særlig behageligt ud. Det røde hår hang halvvejs ned til gulvet.

– Du få for meget blod i hovedet, Sune. Det komme ud i håret!

– Hold kæft, din orm! Bare fordi du ikke fylder mere end et halvt sæde kan du godt have lidt forståelse for os andre, der er bygget til at blive noget stort.

– OK, du må godt lægge dine fødder på min skød i fem minutter, indvilgede Moma.

– Endelig lidt forståelse, sukkede Sune og plantede sine lange stolper, så de stak halvvejs ud i midtergangen. Men det hedder mit skød! Nu skal du snakke, så vi kan forstå dig, ikke?

Han kiggede ud af vinduet.

– Dette er den ondelyneme den sorteste dal jeg nogensinde har set! Hvor er alle de bjerge og den sne, Steinar har plapret om i et halvt år?

Han prøvede på at tørre skidtet af vinduet, men måtte opgive.

– Det er fordi det sidde udenpå, sagde Moma og smilede.

Lyset fra de små, matte læselamper over deres hoveder gav reflekser i ruderne, og det eneste de kunne se, var nogle mørke skygger, der gled forbi der ude. Lys fra små husklynger og hist og her nogle gadelygter.

På frontruden skovlede vinduesviskerne sig frem og tilbage med langsomme bevægelser og mumlede for sig selv med små, knirkende lyde. Det var begyndt at sne. Store, våde duske fløj forbi. Som isflager sejlede de gennem luften og blev fanget af bilruden og tværet ud.

Moma var faldet i en let søvn, hvor drømmebillederne kom sejlende til ham som billeder på et lærred. Han så sig selv stå oppe på toppen af skibakken. Det var sidste vinter i Kranjska Gora. Hvor var der sket meget på det år. Det havde været hans sidste slalomkonkurrence – og hans bedste nogensinde. I avisen næste dag havde der været et stort billede af ham på sejrsskamlen med den store pokal. Den ny Piero Gros! havde der stået med fede overskrifter. Men han skulle aldrig blive som sin store slalomhelt. I Danmark kunne man ikke engang stå på ski.

Så var han igen tilbage på skibakken. Starteren slog hånden ned som tegn på at uret gik igang. Han følte, hvordan skiene vippede over den lille trærampe med den velkendte lyd, og stavene blev hugget ned i sneen. Tankerne forsvandt fra hovedet, som om al kraft og koncentration skulle ned i ben og arme. Han blev ét med sine ski. Øjnene blev til radarskærme, der konstant aflæste bakken, puklerne, skovkanten, portene og publikum. Kroppen blev styret af signaler, der konstant blev plottet ind på computeren. Frem på skiene! Bøj knæene! Stræk ud! Kryb sammen!

Der steg små lyde op fra halsen. Som om der sad et lille dyr og kradsede. Videre, Moma! Vis dem, du kan!

Han mærkede, hvordan tårerne pressede sig frem i øjenkrogen. Det var farten. Han nød at det gik stærkere og stærkere.

Pludselig blev han revet ud af sine drømme. Bussen begyndte at slingre. Det var som om han var kommet ud i den løse sne og bare fortsatte ned ad skrænten uden for pisten. Han kunne ikke styre skiene længere … Nej, det var bussen. Han var jo slet ikke på slalombakken … Så mærkede han en brændende smerte jage ind i hovedet, og bussen blev fyldt med råb og skrig. Poser, tasker og flasker sejlede ned ad midtergangen. Så blev alt stille.

Det hele var sket på nogle få sekunder, og den sovende bus blev vækket, ligesom når en kampesten bliver smidt i en fredelig skovsø. Steinar rejste sig og gik ud. Den friske luft strømmede ind og gjorde hele situationen mere virkelig. Lidt efter stak han hovedet ind i bussen igen.

– Der er sket et sammenstød på vejen foran os, sagde han med rolig stemme. Er der nogen her inde, der er kommet til skade?

– Jeg har mindst fået hjernerystelse, sagde Sofie og begyndte at græde da Ulla tog fat om hende og masserede hendes tindinger. En dåse cola lå væltet på hendes jakke, og en tynd, brun bæk flød ud over sædet og dryppede ned på en taske, som lå på gulvet.

– Hvad med dig, Moma? spurgte Steinar, da han så, hvordan han sad og rokkede med hovedet og trykkede sig op mod vinduet.

– Jeg slog hovedet ind i kanten her, sagde han. Skulle ha’ min slalomhjelm.

Kapitel 2

To anorakklædte herrer

Hvori en rød Scorpio kommer på tværs, og hvor vi for første gang hører om Tosse-Thorleif og Hallingdalens sidste ulve.