Stefan Ahnhem

Det sidste søm

På dansk ved
Mi Ahnhem Thomsen

Lindhardt og Ringhof

Det sidste søm
er oversat fra svensk efter

Den sista spiken

Copyright © Stefan Ahnhem 2021

All rights reserved

Published by agreement with Salomonsson Agency, Stockholm

Udgivet af Lindhardt og Ringhof Forlag, København

Omslag: Nils Olsson, OINK

ISBN: 9788711906101

1. e-bogsudgave, 2021

Format: EPUB 3.0

Den trykte udgave af samme titel er udgivet med ISBN: 9788711906095.

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Til minde om Theodor Risk

* 25. marts 1996

† 31. juli 2012

Prolog

3. august 2012

Erica Andersson havde aldrig været særlig begejstret for vand. At tage et brusebad var intet problem. Heller ikke at tilbringe en times tid i badekarret med en god bog. Tværtimod. Det, hun ikke brød sig om og aldrig havde brudt sig om, var, når hun skulle bade. Altså plaske rundt, svømme, eller hvad man nu lavede i vand, når man hverken havde det varmt eller var beskidt.

Det var ikke, fordi hun ikke kunne svømme, selvom hun ikke gik rundt og pralede med at være svømmeduelig. 200 meter skulle man i så fald klare uden at komme til at sluge vand alt for mange gange, hvilket hun langtfra var i stand til. Og da slet ikke i åbent koldt vand med bølger, gopler og ulækre fisk.

Alligevel havde hun ladet sig overtale til at presse alle sine kilo ned i en lille kajak, der var så smal og ustabil, at det var et mirakel, at hun ikke allerede var væltet rundt. Hun sad bogstavelig talt i vandet. Det kolde mørke vand, som med sine ustyrlige bølger nærmest strakte sig efter hende fra alle mulige retninger.

Skulle man tro Mikkel, blev man næsten aldrig våd, når man roede i kajak. I fuld alvor havde han kigget hende i øjnene og påstået, at det i værste fald kunne stænke lidt på hendes underarme.

Der var selvfølgelig ikke et gran af sandhed i det, hvilket var Mikkel i en nøddeskal, særligt når han havde fået en idé, som han selv fandt lysende. Den seneste måned havde han ikke lavet andet end at plapre løs om, hvor fantastisk det var at begive sig ud og møde solopgangen på Københavns kanaler og blive ét med vandet.

Ét med vandet. Jøsses ...

Men hvad gjorde man ikke for kærligheden? Det var jo ikke, fordi hun havde haft en hel skov af villige mænd at vælge imellem, og for at være helt ærlig var Mikkel langt over hendes niveau. Han var ikke bare flot, han havde også en rigtig karriere som programmør med en løn, som de fleste bare kunne drømme om.

Den eneste ulempe var, at han var dansk, og at hun havde været nødt til at forlade Helsingborg. Men det var egentlig ikke noget problem. I det mindste ikke i sammenligning med hendes forsøg på at holde kajakken på ret køl.

Det var, som om det mindste lille bølgeskvulp kunne få den til at vælte omkuld, og hun havde allerede ondt i mavemusklerne. Armene og skuldrene ville hun ikke engang tænke på. Spørgsmålet var, om de stadig ville sidde der, når de havde roet sig gennem Mikkels overambitiøse rute.

”Kan du ikke se, hvor smukt her er?” råbte han foran hende.

Hun nikkede. Jo, det var da smukt. København viste sig virkelig fra en helt anden side. Men hun havde alligevel svært ved at nyde det. Særligt efter de havde lagt den rolige og idylliske Wilders Kanal bag sig og var kommet ud i selve havnen, hvor der var en helt anden trafik og dermed helt andre bølger.

Hun kunne ikke forstå, hvorfor han skulle tvinge hende ud på åbent vand. Men han ville selvfølgelig benytte lejligheden til at vise hende alting nu, hvor det endelig var lykkedes ham at få hende med ud. Eller handlede det i virkeligheden om noget helt andet?

Det var en tankegang, hun ikke ville opholde sig ved, men det var tydeligvis ikke op til hende. Den levede sit eget liv og var allerede i fuld gang med at udvikle sig.

Mikkel havde været usædvanlig irritabel den seneste tid, og det var snart en hel måned siden, de havde været i seng sammen. I begyndelsen havde hun set det som en midlertidig krise, der hurtigt ville gå over. Men det var snarere blevet værre og værre. De var midt i deres ferie og havde ærlig talt aldrig haft det så dårligt som nu.

Var han blevet træt af hende? Var det, hvad alt det her handlede om? Var det derfor, han tvang hende ud på denne helvedestur? For at få hende til at mistrives i en sådan grad, at det blev hende, der gjorde det forbi i stedet for ham selv. Fordi han ikke turde. Det var fandeme for fejt.

Men han havde jo været for god til at være sand. Det havde hun tænkt lige fra starten. Hvor mærkeligt det var, at han havde valgt netop hende.

Hun kunne være irriterende. Det var hun godt klar over. Specielt når hun fik en fiks idé. Så var hun ikke i stand til at slippe den, før det var for sent. Som da hun havde været overbevist om, at han havde haft en anden, og ved den først givne lejlighed havde gennemsøgt både hans computer og mobiltelefon uden at finde noget mistænkeligt.

Hvis hun bare havde kunnet droppe det der, havde det været okay. Men nej, selvfølgelig havde hun syntes, det var en fremragende idé at følge efter ham to aftener senere, som i en gammel grynet spionfilm, for at kontrollere, at han virkelig var ude med en kammerat. Og selvsagt var hun kommet til at afsløre sig selv, og naturligvis var han blevet skidesur. Nej, han var blevet rasende. Præcis som han var blevet dengang, hun havde spurgt en gang for meget til hans tidligere kæreste, der åbenbart var omkommet i en bilulykke.

”Og der har du Operaen!” Han pegede med pagajen mod den storslåede bygning.

”Rigtig flot,” råbte hun tilbage. ”Men, du, kan vi ikke vende om nu?”

”Nej, kan du ikke se, hvor stille og roligt vandet er?”

”Jo, men det er måske nok for denne gang. Jeg begynder at blive træt i armene.”

”Ja, så får du trænet armene lidt.”

”Men, Mikkel, jeg føler mig ikke tryg. Kan du ikke forstå det? Jeg er bange og vil ikke mere nu. Det eneste, jeg vil, er at komme i land.”

”Erica, jeg lover dig. Der er ikke noget at være bange for.”

Så kom det smil, som fik hende til at smelte og gå med til hvad som helst. Det var ren kryptonit mod hendes egen vilje, og hun kunne ikke gøre andet end at fortsætte forbi Operaen og ud i havnen med et suk.

Nøjagtig det smil havde han haft, dengang han var kommet hen og havde tilbudt hende en drink. Hun havde været i København for at feste med nogle venner og var straks blevet så forelsket, at hun to uger senere havde sagt sit job op for at flytte til den danske hovedstad.

At hendes mor havde formanet hende om, at det måske gik lige lovlig hurtigt, og advaret om, at hun jo knap nok kendte manden, havde hun ikke lyttet til. I hvert fald ikke dengang.

”Vi ror bare ud til Reffen, og så vender vi om,” råbte han efter yderligere et par hundrede meter. ”Okay?”

”Men jeg ved ikke, om jeg vil mere nu,” sagde hun. ”Helt alvorligt, Mikkel. Den er ved at vælte hele tiden, og ...”

”Nej, den er ej. Du skal bare slappe af og blive ved med at ro, stille og roligt.”

Hvorfor kunne han ikke bare gøre det forbi og bede hende flytte hjem til Helsingborg, hvis det var det, han så gerne ville? Jo, hun ville da blive ked af det og helt sikkert vred. Hun ville begynde at råbe op og anklage ham for både det ene og det andet. Måske ville hun endda kaste med ting.

Men til sidst ville hun acceptere det og flytte hjem til Helsingborg igen, selvom hun nok ville kontakte ham et par gange, inden hun gav helt op. Meget værre end som så var det ikke, hvis han bare ville af med hende.

Han turde nok bare ikke. Det var den eneste forklaring. Og hun havde ganske vist temperament, det kunne hun ikke benægte. Men det var faktisk ingenting i sammenligning med, hvad han havde.

Et par gange var hun endda blevet rigtig bange. Særligt den gang, hvor hun havde truet med at anmelde ham for voldtægt, hvis han ikke lod hende sove. Han havde slået knytnæven så hårdt i væggen bare nogle få centimeter over hendes hoved, at der var blevet et stort hul.

Men det var dengang. Nu ville han aldrig dyrke sex længere.

Erkendelsen af, hvad det hele egentlig handlede om, slog hende et par minutter senere, da hun fik øje på krydstogtskibet, der var på vej ind i havnen nogle kilometer foran dem. Pludselig forstod hun præcis, hvad hans plan gik ud på.

Og med den kom panikken.

”Se der!” råbte han, mens hun forsøgte at finde en vej ud, væk fra hele dette mareridt. Væk fra ham og tilbage til Sverige. ”De hvide skulpturer!” Han pegede på nogle kridhvide skulpturer, der stod på række længst ude på en kaj.

Han havde selvfølgelig set på hende, at hun havde gennemskuet ham, og gjorde nu alt for at distrahere hende. Skulpturerne var sikkert rigtig flotte, som de stod i al deres pragt og kiggede ud over vandet og trodsede vejr og vind. Men hun kunne kun kaste et hurtigt blik på dem. Hendes fokus var rettet mod krydstogtskibet.

Sandsynligvis ville det ikke fortsætte hele vejen ind, men lægge til ved Langelinje. Men bølgerne, det skabte, ville fortsætte ind i havnen, og selvom hun ikke kunne se dem lige nu, var hun overbevist om, at de var på vej mod hende netop i dette øjeblik.

Hun ville vælte, det vidste hun, hele hendes krop vidste det, og når hun først var væltet, ville hun være chanceløs. Og fremfor alt vidste han det. Hvad var det egentlig for en psykopat, hun var sammen med? Var det sådan her, han gjorde, hver gang han blev træt af dem. Lod dem forsvinde i en eller anden obskur ulykke.

Det var selvfølgelig derfor, de skulle ud på mere eller mindre åbent hav uden så meget som et eneste vidne i nærheden. Det ville bare ligne endnu en drukneulykke. Endnu en uforsigtig, knap svømmeduelig, idiot, der bidrog med yderligere en streg i statistikken.

”Hjælp!” råbte hun og begyndte at ro ind mod land. ”Hjælp!”

”Erica, hvad har du gang i?”

Uden at holde op med at ro kiggede hun sig over skulderen og så for første gang bølgen. Eller bølgerne. Tre af dem kunne hun se med omtrent ti meters mellemrum. Fra denne afstand synede de ikke så voldsomme, men de var hurtige og rullede frem med en hastighed, som i sig selv var skræmmende.

”Erica!”

Hun tog fat med pagajen, alt det, hun kunne, men kajakken nægtede at adlyde hende. I stedet for at glide fremad svingede den stædigt til venstre eller højre. Pis, pis, pis! Hvorfor havde hun ikke lyttet til sin mor? Hvorfor havde hun ikke set alle tegnene, som nu var så åbenlyse. Hvordan havde hun kunnet være så naiv?

Og der var den.

Præcis som hun havde regnet med.

Hun kunne mærke den nu, hvor stor den faktisk var, da hun og hele den bagerste ende af kajakken sank ned, skråt bagud, for et par sekunder senere at blive løftet opad. Åh, for fanden da, var det sidste, hun nåede at tænke, inden alting snurrede rundt.

Hun kneb øjnene sammen. Som om der ikke eksisterede nogen fare, så længe hun ikke kunne se noget. Men uanset hvor hårdt hun lukkede øjnene, befandt hun sig nu under vandet, det kolde mørke vand, hængende i kajakken med hovedet nedad. Hun havde hørt, man kunne komme op igen ved at rulle kajakken rundt i en grønlændervending, men hun behøvede dårligt nok at forsøge for at indse, at det var umuligt. Desuden sad hendes knæ fast.

Det var altså sådan her, det skulle ende. Hængende med hovedet nedad under vandet. Mærkeligt nok følte hun sig ret rolig. Det var, som om al den panik, hun havde følt tidligere, havde sluppet sit tag i hende. Måske fordi hun havde opgivet alt håb og på en måde accepteret sin skæbne.

Hun vidste ikke, hvor længe hun havde befundet sig under vandet, men det kunne ikke dreje sig om mere end et par sekunder, da hun stadig ikke havde nogen åndenød. Måske var det sådan, det var, lige inden alting var slut. At sekunderne gik langsommere, og tiden nærmest blev forlænget.

Og for første gang i sit liv slog hun øjnene op under vandet. Det havde hun aldrig før turdet gøre, men nu havde hun ingenting at tabe. Om et par minutter skulle hun dø, og det kunne hun lige så godt gøre med åbne øjne.

Det gjorde slet ikke så ondt, som hun havde troet. Det kunne næsten ikke mærkes. Det var heller ikke særlig mørkt. Det var snarere ret lyst. Lysegrønt. Og sløret.

Så kom åndenøden. I samme øjeblik, hun vendte hovedet bagud for at kigge nedad og fik øje på en bil nogle meter skråt under hende, kom den, og med den var panikken tilbage.

Bilens bagparti hvilede mod en stor betonklump, mens forenden hang frit en halv meter over havbunden. Bilruderne var rullet ned, og i bagsædet svævede en nøgen kvinde med langt mørkt hår som i en reklamefilm, hvis det ikke havde været for hendes åbne mund og opspærrede øjne.

I det øjeblik, solen kiggede frem bag en sky langt over hende, forbedredes sigtbarheden, og hun kunne se, at der sad en mand iklædt smoking, skråt foroverbøjet med hovedet mod rattet.

Meget mere nåede hun ikke at se, før hun blev trukket tilbage op mod overfladen. Ikke andet, end at bagsiden af mandens hoved stort set kun bestod af et blodigt rødmosset krater.

Del I

3. – 5. august 2012

Vi er mange, som håber, at det gode vinder til sidst. Som ikke ønsker andet, end at vi skal indse, at vi er stærkest sammen. At vi på trods af forskellige hudfarver, kulturer og religioner hører sammen og med forenede kræfter kan bekæmpe de største uretfærdigheder, redde klimaet og i forlængelse heraf nå så langt som til at skabe fred på jorden.

Desværre er det en utopi. Verden, som vi kender den, er ikke bygget på drømmen om en lykkelig slutning. At række hånden frem og hjælpe den svage er en smuk tanke. I teorien.

I virkeligheden er der helt andre kræfter på spil. Så snart vi har noget værdifuldt, vil nogen ønske at tage det fra os. Så snart noget er sundt, vil noget andet forsøge at gøre det sygt. Det går igen i alt fra cellernes kamp i din krop til stjerner, der kollapser og bliver til sorte huller.

Ifølge et kinesisk forskerhold findes forklaringen på menneskets destruktive adfærd i hjernens størrelse. Enkelt forklaret er den stor nok til at kunne opfinde atombomben. Samtidig er den for lille til at kunne forstå konsekvenserne af det.

En anden teori er, at det slet ikke er godheden, der står som garant for vores eksistens og overlevelse. Det er ikke den, som står bag den naturlige udvælgelse, den konstante udvikling og forædling, der får løven til at overleve ude på savannen og træet til at strække sig endnu højere op mod lyset.

Det er med andre ord ikke godheden, vi har at takke for, at vi udviklede os fra plankton til fisk og hele vejen videre til mennesket.

Men ondskaben.

Det er den, vi kan takke for det hele.

Ondskaben i sin allerreneste form.

1

Det faldefærdige, gamle murstenshus ved Sankt Jørgens Søs vestlige bred midt i det centrale København var fuld af modsigelser. På den ene side var det så uanseligt, at kun et fåtal af de mange københavnere, der på et tidspunkt havde spadseret rundt om søerne, havde lagt mærke til det. På den anden side var det sin beskedne størrelse til trods storslået på sin helt egen måde og kaldte på opmærksomhed.

Blandt andet med sin sortmalede gavl, der vendte mod syd og var udsmykket med en stor, hvid skakbonde i relief. Eller med sit bliktag, som også var pyntet med en sort bonde på hvert hjørne. Præcis hvorfor, var der ingen, som vidste. Der havde aldrig været nogen skakklub i huset. Det havde heller ikke været ejet af nogen med en stor interesse for skak. Måske var bønderne et symbol på, at selv den svageste mod alle odds kunne vokse sig stærk nok til en skønne dag at blive dronning.

Også husets indhold var fuld af modsigelser. Bortset fra et par pulterrum, et badeværelse og et lille køkken bestod det kun af ét rum. Et rum, der med sit hvidmalede gulv, åbne, lyse planløsning, monumentale loftshøjde og store ateliervinduer i sine bedste stunder kunne opleves som betydeligt større end selve bygningen.

Men i den seneste måned havde følelsen mere været i den klaustrofobiske ende, da rummet var fyldt af så meget teknisk udstyr, at det snarere mindede om et studie til elektronisk musik, indeklemt i et cockpit, end om et luftigt atelier.

Langs med hele den forreste væg under det sprossede loftsvindue stod skriveborde side om side, fyldt med computere, skærme, utallige rackmoduler med blinkende dioder og nøgne printplader, der var forbundet til andre enheder med tynde ledninger i forskellige farver.

Væggene langs siderne var dækkede af store whiteboards. Kim Sleizner stod der med store bogstaver på et af dem. Nedenunder var der en samling billeder, alle taget på afstand, som zoomede ind på den samme mand, når han var på vej til og fra Politigården i København, stod og talte i sin mobiltelefon eller sad i sin bil og ventede på grønt lys.

På et andet whiteboard var der forskellige diagrammer, søjler og kurver samt en masse telefonnumre, der alle var markerede med hvert sit bogstav efterfulgt af forskellige tidsangivelser. Ved siden af, på et stort kort over København, sad en hel mængde små flag, som også var markeret med hvert sit bogstav.

For den uindviede lignede det sikkert et kæmpestort kaos. Men der fandtes et system, en plan over, hvordan alle notaterne med deres pile, forkortelser og symboler skulle bruges, eller hvor alle de forskellige elektroniske enheder præcis skulle placeres og forbindes med hinanden for at give det bedst mulige overblik og kontrol.

Som altid på dette tidlige tidspunkt af døgnet rådede der en slags behersket ro. Som om det hele tilsammen dannede en stor sovende krop med en hvilepuls så lav, at den knap kunne måles. Ganske vist blinkede flere af de hundredvis af dioder, men ikke særlig hektisk. Tværtimod tog de sig god tid til at tiltage og aftage i lysstyrke, som om de befandt sig i en form for elektronisk meditation, hvor de sammen med pauseskærmene kunne udleve deres drømme, den ene mere fantasifuld end den anden.

Alting holdt sig på vågeblus, forberedt på, at hvad som helst kunne ske.

Hvad som helst, når som helst.

I det samme rum, nogle meter over en bunke væltede pindestole, hængende i et stålrør, der hvilede på nogle af loftsbjælkerne, hævede Dunja Hougaard sig langsomt op i en enarmet pull-up. At gøre det forhastet bare for at få den overstået var meningsløst. Det var udholdenhed, det handlede om. Uden den havde hun været fortabt og opgivet hele projektet for flere måneder siden. Hun ville have overbevist sig selv om, at der måske alligevel ikke var noget at slå ned på og afsløre for at få Kim Sleizner, chefen for Københavns Politi, fældet.

Men intet skulle få hende til at give op. Ikke kun fordi han var det stik modsatte af, hvad en højt rangeret chef inden for politiet skulle være. Eller fordi han indædt havde modarbejdet alle hendes forsøg på at passe sit job som drabsefterforsker gennem årene. Så pyt med at det havde kostet uskyldige menneskeliv. Det var heller ikke, at han havde stoppet sine fede klamme fingre op i hende, forsøgt at voldtage hende og derefter havde tvunget hende ud i kulden, som holdt hendes flamme brændende. I stedet var det alt det, de ikke havde fundet endnu. Alt det, som hun var sikker på fandtes og bare ventede på at blive opdaget og trukket frem i lyset.

Da hun havde fået hagen over stålrøret, sænkede hun sig ned igen, så langsomt som den sprøjtende mælkesyre i musklerne tillod. Det gjorde ondt, men det var derhen, hun skulle. Hele vejen ind til smertepunktet, hvor 98 procent af hende ville slippe taget, og de resterende to holdt fast i erkendelsen af, at faldet på tre meter lige ned på de omvendte stole under hende ville gøre betydeligt mere ondt.

Hun greb fat om røret med den anden hånd og begyndte igen at hæve sig op, så langsomt som overhovedet muligt. Fire langsomme pull-ups var hun nødt til at klare, derefter var hendes to timer lange træningsprogram overstået.

Hun havde aldrig været stærkere. Hun havde så også gennemført to lange styrketræningsprogrammer plus en times yoga alle ugens dage siden foråret. På bare et par måneder havde hendes krop gennemgået en forandring, hun ikke havde troet var mulig. Hun havde taget flere kilo på og var samtidigt blevet slankere. Men først og fremmest var hun blevet mere udholdende. Hun vidste nøjagtig, hvor grænsen gik for, hvad hendes krop kunne klare, og for hver dag der gik, flyttede hun den yderligere et lille stykke frem.

Træningen var begyndt som et nødvendigt onde. Skulle hun have en chance mod Sleizner, var hun nødt til at være både stærkere og hurtigere end ham. Et punkt, hun sandsynligvis allerede havde passeret, hvis man skulle tro de billeder, de havde taget af ham. På dem så man tydeligt, hvordan han havde forsømt sit helbred i sin jagt på hende.

Nu havde han genoptaget sin morgenyoga, men uanset hvad, var Sleizner den sidste, man skulle undervurdere. Af den grund generede det hende ikke, at træningen var blevet noget, hun var nødt til at gennemføre for ikke at kravle på væggene af abstinenser.

En anden sag var det med selve overvågningen. Her havde de indtil videre ikke fået bid. Intet af interesse var det lykkedes dem at finde. Intet, som var konkret nok til at sænke ham en gang for alle.

De havde ellers holdt ham under mere eller mindre konstant opsyn de seneste uger. Hver eneste samtale, han havde haft, havde de aflyttet. Alle sms’er og e-mails, som han havde sendt eller modtaget, havde de læst og analyseret. De havde gransket hans økonomiske forehavender, og ved hjælp af en GPS-sender i hans mobiltelefon havde de logget hele hans geografiske bevægelsesmønster, så de med få undtagelser var i stand til at gå ned i mindste detalje og se, hvad han gjorde, hvor han gjorde det, og fremfor alt hvornår han gjorde det. Ofte kunne de desuden med stor præcision forudsige alle tre faktorer, før de fandt sted.

Skidesprælleren var med andre ord helt kortlagt, og det havde overrasket hende, hvor indrammet og uspændende hans liv var. Det mest interessante var, at han regelmæssigt besøgte Jenny Nielsen, eller Jenny Wet-Pussy Nielsen, som hun egentlig kaldte sig, på Nøjsomhedsvej 4.

Det var den samme prostituerede kvinde, han havde mødtes med for tre år siden på bagsædet af sin bil ved Lille Istedgade. Dengang var det blevet til en mindre skandale, da medierne havde fået nys om det. Især fordi det viste sig at være foregået i arbejdstiden og havde medført, at han havde overset et vigtigt opkald fra det svenske politi i Helsingborg.

Det var Fareed Cherukuri, som på eget initiativ og helt uden for hendes kontrol havde lækket oplysningerne til Ekstra Bladet, der så havde igangsat en kampagne, hvor Sleizner blev vingeklippet og fornedret i bedste sendetid og på stort set hver eneste spiseseddel i løbet af de efterfølgende uger. Det resulterede blandt andet i, at hans kone forlod ham, og han fik ordre fra selveste rigspolitichefen, Henrik Hammersten, om at tage en timeout.

Det krævede ingen Einstein at forstå, hvor ødelæggende det må have været for en medieliderlig alfahan som Sleizner, og af en eller anden grund havde han bestemt sig for at lægge hele skylden over på hende. Siden da havde han derfor gjort alt, hvad der stod i hans magt, for at tilintetgøre hende.

En magt, der bare var fortsat med at vokse, siden det på nærmest mirakuløs vis var lykkedes ham at kæmpe sig tilbage ind i varmen, hvor han nu, nogle år senere, tilsyneladende havde loyale venner fra stort set hele det øverste sociale lag i Danmark. Det var et på alle måder fuldstændigt usandsynligt comeback, og hvordan han var sluppet afsted med det, var i hendes øjne stadig et stort mysterium.

At han uden for arbejdstiden regelmæssigt gik til en prostitueret, som havde set sine bedste dage, var desværre hverken skandaløst, iøjnefaldende eller for den sags skyld forbudt i dette land. Det var muligvis ynkeligt og patetisk, men det var langtfra nok til at fælde ham. Snarere ville han for mange fremstå mere menneskelig.

Skulle hun være helt ærlig, havde hun forventet noget i en helt anden liga, noget mere ekstravagant og dekadent. Et slags dobbeltliv med det ene ben i politiarbejdet og det andet i ... Og det var netop det store problem. Hun anede det ikke. Det eneste, hun havde, var en klar fornemmelse af, at noget ikke var, som det skulle være. At de, på trods af al den tid og energi, de havde investeret i det, for ikke at nævne al den teknik, de havde indkøbt og satset på, dårligt nok havde skrabet hul i overfladen.

At Kim Sleizner helt ud i fingerspidserne var ren og skær ondskab, tvivlede hun til gengæld ikke på. Han kunne rende rundt og lege hæderlig politimand, lige så meget han ville. Hun så lige igennem den polerede facade og vidste udmærket godt, at det ikke var andet end spil for galleriet.

Derfor kunne de ikke gøre andet end at blive ved med at lede, indtil de kom på sporet af noget. Blive ved med at aflytte, følge og analysere hans mindste skridt. For et eller andet sted var der et helt garderobeskab fyldt med ting, der ikke ville kunne tåle dagens lys i så meget som et sekund.

Men de havde travlt. Sleizner var ikke den, der lå på den lade side. Han brugte alle sine vågne timer på at opbygge sit forsvar og sørge for at blive stærk nok til, at ingen skandale i hele verden kunne vælte ham, og så vidt hun kunne se, var han godt i gang med at lykkes med sit forehavende.

Hun hævede sig op endnu en gang og trodsede smerten, der skreg i musklerne, uvidende om, hvad der skete et par meter under hende.

Det var begyndt for et par minutter siden med en lysdiode på et af de mange patchmoduler. Et blink, der pludselig havde ændret karakter. Ikke meget, men nok til, at man kunne ane en forskel i forhold til alle de andre. Hektisk og uregelmæssigt. Som om dioden var vågnet op fra sin harmoniske søvn og netop havde indset, at den havde sovet over sig.

Og som en smitsom virus havde det urolige blink hurtigt spredt sig til yderligere 50 dioder, og umiddelbart derefter kom der liv i flere af computerskærmene, som skiftede fra deres pauseskærme til at vise programmer med lydkurver, kontrolpaneler og tidslinjer, der gik i gang med at optage.

På en af de mange skærme så man et billede af en prangende krystallysekrone, der hang over en uredt dobbeltseng. På sengekanten sad en nøgen Kim Sleizner med begyndende måne og strakte sig.

Fra en højttaler ved siden af skærmen kunne man høre ham stønne, mens han knækkede nakken og ryghvirvlerne på plads, hvorpå han rejste sig og forsvandt ud af billedet.

Dunja reagerede på lyden og svingede sig ned, så hun landede på alle fire ved siden af stolebunken. På vej hen til skærmene kastede hun et blik på sit armbåndsur og konstaterede, at klokken ikke var mere end ti minutter over fem om morgenen.

Så tidligt havde Sleizner aldrig været i nærheden af at stå op i løbet af den tid, de havde overvåget ham, hvilket tydede på, at der endelig var sket noget usædvanligt.

2

På afstand så den hvide Mercedes næsten ny ud, som den hang der i luften og var ved at blive sænket ned mod betonkajen. Som om den lige var blevet leveret fra fabrikken, klar til at trille ud på vejene. Men vandet, der lækkede fra de nedrullede vinduer, og tangen, der havde sat sig fast på køleren sammen med silhuetterne af de to lig, sladrede om, at det ikke var tilfældet.

Synet gjorde Jan Hesk i godt humør, da han kom kørende ad grusvejen langs med kajen på Refshaleøen og parkerede i god afstand fra den mobile kran.

Det var ganske vist ukristelig tidligt, og han havde været nødt til at afbryde sin ferie, netop da han og resten af familien havde været på vej til Jylland og, til børnenes store glæde, Legoland. De havde aldrig været der før, og nu skulle det endelig ske, så han kunne sagtens forstå deres skuffelse. Værre havde det været med Lone, som var tændt helt af og havde startet et højlydt skænderi midt i indkørslen.

Selv havde han forholdt sig nogenlunde rolig og spillet med på deres skuffelse, undskyldt sig med omstændighederne og ikke nævnt med et eneste ord, at han inderst inde bare havde gået og ventet på, at ferien skulle være slut.

Lige siden den første ferieuge, hvor han havde stået for alting i hjemmet, imens Lone havde gjort status i butikken med plastikfrie babysager, havde det kløet i fingrene på ham efter at komme tilbage til Politigården og begynde at arbejde igen. Men det havde han holdt for sig selv, mens han havde kæmpet videre med at bygge en træhule, bage pandekager og cykle til Amager Strandpark, så snart Benjamin ikke orkede at være hjemme længere.

Nu var han endelig tilbage og desuden i en helt ny stilling. En stilling, han havde drømt om siden de første dage i drabsafdelingen. Anledningen var terrorangrebet i Tivoli for en måned siden. Efter det havde stort set alting ændret sig. Set udefra var det en enorm tragedie, og alle de pårørende til ofrene befandt sig af forklarlige årsager i et mørke værre, end han nogensinde kunne forestille sig.

Men for hans eget vedkommende havde begivenhederne derimod været et vendepunkt. Han havde aldrig tidligere oplevet et så tydeligt før og efter. I sin chef, Kim Sleizners, øjne var han gået fra at være en hund, man kunne hundse rundt med efter forgodtbefindende, til pludselig at have vundet respekt.

Sleizner havde været så imponeret af hans håndtering af sagen, og hvordan han havde ageret midt i krisen, at han ikke bare havde givet ham en bedre løn og eget kontor, men fremfor alt mere ansvar. Endelig ville han få lov til at sammensætte og lede sit helt eget hold.

Kriminalteknikeren Torben Hemmer var allerede ankommet og i fuld gang med at tage sine værktøjskasser ud af varevognen, selvom kranoperatøren ikke havde nået at løsne remmene rundt om den dryppende bil.

Endnu havde han og Hemmer kun talt i telefon med hinanden, men han var allerede overbevist om, at den nye tekniker var en gevinst. Den fokuserede energi, han udstrålede, mens han klargjorde sit udstyr til undersøgelsen, var præcis, hvad de havde brug for. En, der var her for at arbejde. Ikke for at drikke kaffe og sludre løs.

Julie Bernstorff var han til gengæld ikke lige så sikker på. Han kunne ikke sætte fingeren på hvorfor. Måske så hun helt enkelt for godt ud, som hun kom gående mod ham med sine på grænsen til unaturlige, rene træk, mørkt reklamefilmsbølgende hår og lange ben.

Hun lignede en, der arbejdede med mode eller i en anden trendy branche og ikke her, hvor det mindste lille fejltrin på de høje hæle indebar en overhængende risiko for, at hun ville falde og gå i stykker. At det desuden egentlig var Sleizner, som havde ansat hende og anbefalet, at hun skulle være en del af hans hold, gjorde ikke sagen meget bedre.

”Hej, Julie Bernstorff,” sagde hun og førte håret bag øret med den ene hånd, idet hun rakte den anden frem. ”Det er mig, der ...”

”Det ved jeg,” afbrød han og nikkede. ”Vi har mødt hinanden.”

”Nå ja, det kan jeg godt huske nu,” sagde hun med et blik så tilpas søgende, at løgnen blev åbenlys.

”I foråret da du var til ansættelsessamtale hos Kim Sleizner,” sagde han for at hjælpe hende på vej. ”Vi stødte på hinanden i korridoren, men der havde du sikkert andet at tænke på.” Han ville i det mindste give hende en ærlig chance, inden han satte foden ned og fik hende skiftet ud.

”Nå ja, sådan var det jo.” Hun lyste op i et smil.

”Velkommen på holdet i hvert fald.” Han tog hendes hånd, rystede den kort og gik videre hen mod Mercedesen. Hun kunne være nok så smuk, men på hans hold gav det ingen fordele.

”Undskyld, men der er noget, jeg ville ...”

”Det kan måske vente, til vi er færdige med det mest akutte,” afbrød han hende uden at stoppe op.

”Det ved jeg ikke, det er nemlig ... ”

Han standsede og vendte sig mod hende. ”Hør her, Julie. Jeg er ikke særlig kompliceret. Det eneste, jeg kræver, er, at alle gør det, de skal, og når det kommer til dig, som, så vidt jeg forstår, er helt grøn, handler det til at begynde med om at holde sig i baggrunden. Lytte og lære uden at tage plads.” Han gav hende et anstrengt smil og gik videre.

Det sidste, han ville, var at blive som Sleizner, chefen fra helvede, som alle smilede og fedtede for, men som de inderst inde hadede mere end nogen anden. Men lige nu var der ikke tid til MUS-samtaler, ferieønsker og alt det andet, som også hørte ind under hans ansvarsområde. Lige nu var det efterforskningen af en sag om to lig, der var fisket op af havnen, som ventede.

Ud fra de få oplysninger, han havde, så det ganske vist ikke ud til at blive en særlig vanskelig sag. Noget, han betragtede som en stor fordel. De havde alt at vinde på at opklare den så hurtigt og gnidningsløst som muligt og vise sig selv, men først og fremmest Sleizner, at de var fuldt ud i stand til at bære ansvaret. Det var selve forudsætningen for, at de senere ville få lov til at tage sig af nogle af de mere komplicerede sager.

”Hej, Torben.” Han rakte hånden frem mod Hemmer, der var i gang med at trække lynlåsen op på sin beskyttelsesdragt. ”Jeg kan se, at du allerede er kommet i gang og vil bare byde dig velkommen på holdet.”

”Tak, og nej tak.” Hemmer nikkede mod hans udstrakte hånd. ”Jeg ved ikke, hvor du har været med den der, og det sidste, jeg vil, er at blive kontamineret midt i en gerningsstedsundersøgelse.”

”Selvfølgelig.” Hesk nikkede og løftede begge hænder op i luften. ”Men du kan være helt rolig. De er så afsprittede, at det ville give udslag, hvis jeg blev stoppet i en hastighedskontrol.” Han smålo. ”Altså på grund af promillen.”

”Jep, men vi kan måske sludre videre lidt senere, når vi ikke har to lig, der ligger og rådner, og som de derovre desuden gerne vil have adgang til hurtigst muligt.” Hemmer nikkede over mod ambulancen, som var på vej mod dem.

”Det er klart, det er klart.” Hesk tog et skridt tilbage og mærkede selvhadet skylle gennem kroppen. ”Gå du bare i gang med det, du skal. Det er derfor, vi er her. Jeg går i gang med at afhøre vidnerne.” Han kiggede sig omkring. ”Men hvor er de henne?” Han vendte sig om mod Bernstorff. ”Skulle der ikke være to? En mand og en kvinde.”

”Jo, det passer.” Bernstorff nikkede. ”Det var det, jeg forsøgte at komme ind på før. Jeg har allerede talt med dem.”

”Okay, så du har altså gennemført en afhøring helt på egen hånd uden først at rådføre dig med eller for den sags skyld informere mig?”

Bernstorff nikkede. ”Jeg var den første, som kom herhen, og de var alvorligt nedkølede og befandt sig i chok. Især kvinden, der var på nippet til et sammenbrud, så jeg vurderede, at hun havde behov for hjælp og burde indlægges hurtigst muligt.”

”Okay.” Han nikkede og begyndte endelig at føle fast grund under fødderne, nu hvor fokus var flyttet fra hans pinlige start med Hemmer. ”Men næste gang ser jeg gerne, at du kontakter mig først.”

”Det gjorde jeg. Jeg prøvede at ringe.”

”Jaså?”

”Ja, men du svarede ikke.”

Det måtte have været midt i skænderiet med Lone i indkørslen. For fanden da også. ”Okay, men nok om det. Kom der noget frem af interesse?”

”Ikke meget mere, end at manden havde taget sin kæreste med ud på en tidlig kajaktur, hvor hun tilfældigvis væltede i kølvandet på et af krydstogtskibene præcis derude.”

Hesk nikkede. Hun havde sikkert ret. Mere spændende end som så var det nok ikke. ”Nej, det var ikke meget. Jeg håber, du huskede at få deres kontaktoplysninger.”

”Selvfølgelig. Jeg har mailet alle oplysningerne til dig sammen med referatet af afhøringen.”

Så det havde hun allerede nået at gøre. Det var alligevel imponerende. ”Udmærket,” sagde han i et forsøg på at starte forfra, da en bildør lukkede i bag dem. Han vendte sig om og så Morten Heinesen komme gående med sin typiske, stive, let ængstelige gangart.

Heinesen var uden tvivl den kollega, han havde arbejdet mest sammen med gennem alle årene i politiet. Han var desuden en af få, han følte, at han helt kunne stole på. Med Heinesen var der ingen sladder bag ens ryg eller nogen skjulte dagsordener, som havde til formål at komme højere op ad karrierestigen. Det eneste, han var ude efter, var at følge alle regler til punkt og prikke og udføre sit arbejde så godt som muligt.

Alligevel var der altid noget nervøst over ham. Som om han var blevet hundset rundt med i hele sit liv og nu konstant var forberedt på at kunne få en lussing, hvornår det skulle være. Det havde givet ham et ufortjent rygte som en af de sløveste knive i skuffen, selvom han egentlig bare var konfliktsky og hellere ville holde sin mening for sig selv fremfor at løbe risikoen for at havne på kollisionskurs med nogen.

”Godmorgen, Morten,” sagde han og lyste op, lettet over, at nogen var ankommet endnu senere end han selv. ”Her kommer der en, som tydeligvis havde brug for sin skønhedssøvn.”

”Han kom faktisk lige efter mig,” sagde Bernstorff.

”Nå? Hvordan kan det så være ...”

”Jeg har lige kørt vidnerne til hospitalet,” sagde Heinesen.

”Aha, på den måde.” Hesk havde lyst til at synke i jorden. Morgenen kunne ikke have fået en værre start. Han, der aldrig havde været nogen spøgefugl, havde nu forsøgt at være morsom to gange, og begge gange var det endt katastrofalt. Hvad havde han gang i? ”Undskyld, jeg troede bare, du var lige så sent på den som mig.”

”Helt i orden”, sagde Heinesen med et smil. ”Hvordan går det så her? Har I fundet noget interessant?”

”Det ved jeg ikke,” sagde han og trak et par handsker på. ”Jeg ville give Torben en chance for at komme i gang i fred og ro. Men lad os gå over og kigge på det.”

Heinesen nikkede og sammen med Bernstorff gik de over til bilen, hvor Hemmer stod foroverbøjet under den åbnede bagklap og tog billeder.

Selv fortsatte Hesk rundt til den anden side af bilen, åbnede den højre bagdør og kiggede på kvinden, der lå nøgen på ryggen på det nedfældede bagsæde. Endelig var roen på vej tilbage. Det var jo det her, han skulle gøre. Fokusere på efterforskningen. Det var det, han var god til, og det var her, han følte sig tryg. Lederskabet måtte komme med tiden.

Kvinden var yngre, end han havde troet. Hvor ung var svært at vurdere. Hun var ikke etnisk dansk, og hendes glatte gyldent skinnende hud kunne lige så godt være 15 år som 25. Måske endda over 30. Kvalt var hun i hvert fald blevet. Det vidnede de mørkeblå pletter på hendes hals om.

Han havde været med længe nok til at vide, at efterforskningsarbejdet hovedsageligt handlede om at begynde med den lavest hængende frugt. At der 9,9 gange ud af 10 ikke var nogen grund til at komplicere tingene eller gøre det hele unødvendigt bøvlet. Virkeligheden så nemlig ikke ud som på film, hvor en manuskriptforfatter havde slået knude på sig selv for at skabe den ene utrolige vending efter den anden for underholdningens skyld.

Selvfølgelig var der undtagelser, som bekræftede reglen. Som den sag, ham Fabian Risk og hans kolleger på den svenske side af sundet havde efterforsket i løbet af de seneste år. Men set i et bredere perspektiv var den kun et hak i kurven.

I realiteten så et gerningssted næsten altid ud nøjagtig, som det forholdt sig. Det var kun i yderst få sager, at et drab var forberedt med en gennemtænkt plan, eller en plan i det hele taget, og når ulykken først var sket, tog gerningsmanden sig næsten aldrig tid til at slette sine spor. I de sjældne tilfælde, hvor han gjorde det, skabte han oftest bare nye, som var endnu nemmere at afsløre.

Han vendte sig mod Hemmer, som adskilte kvindens ben med den ene hånd og knipsede en række billeder. Selv følte han sig altid lidt beskidt, når han så liget af en kvinde med blottet køn. Hemmer, derimod, havde tilsyneladende ingen betænkeligheder, men lænede sig tværtimod endnu nærmere og fortsatte med at fylde kameraets hukommelseskort.

”Godmorgen, godmorgen, hvordan går det her?”

Hesk kiggede op over bilens tag og så en kvinde med kort rødt hår og hvid lægekittel komme gående i selskab med to ambulanceførere.

”Jeg hedder Trin Bladh og kommer fra Retsmedicinsk Institut,” fortsatte hun og løftede den ene hånd i en kollektiv hilsen.

”Så du vikarierer for Oscar Pedersen?” sagde Heinesen.

”Nej, jeg er snarere hans nye kollega. Jeg skulle sikkert hilse fra ham, hvis han vidste, at vi var her. Men hvad siger I? Er det okay, at vi tager os af ligene?”

”Ikke helt endnu,” sagde Hesk. ”Giv os lige et par minutter mere.”

”Okay. Jeg kan gå med til et par minutter, men helst ikke mere. Du ved, når de har befundet sig i vandet, kan det ikke gå hurtigt nok.”

Han havde kunnet bombardere hende med syrlige bemærkninger om, hvem som var ansvarlig for efterforskningen. Men så lavt havde han ikke tænkt sig at synke. Han var bedre end som så og lod hendes lille forelæsning blive opløst af morgenbrisen, mens han åbnede døren til passagersædet og kiggede på manden, der sad foroverbøjet, iklædt smoking, hvid skjorte og butterfly, med hovedet hvilende mod rattet, hvor airbaggen hang som en træt ballon.

Det blodige krater i mandens baghoved var så stort, at han tog sig selv i at glemme, at det rent faktisk drejede sig om et menneske. Men det var netop, hvad det gjorde, og hvem som helst kunne konkludere, at de mørke pletter på kvindens hals højst sandsynligt kom fra mandens hænder. Faktum var, at han allerede havde set nok til at kunne danne sig et tydeligt billede af hele scenariet.

”Ja, det her ser jo ikke så kompliceret ud, eller hvad siger du?” Han vendte sig mod Heinesen, der nikkede og samtidig trak på skuldrene.

”Jo, det meste tyder vel på, at han gik over stregen og kom til at kvæle hende, hvorefter han tog sit eget liv.”

”Præcis hvad jeg tænkte.”

”Spørgsmålet er, om de havde sex i bilen.”

Hesk trak på skuldrene. ”Så vidt jeg kan se, er hendes tøj her ikke, så jeg gætter på, at de enten har været hjemme hos ham eller hende, alternativt på et ubemandet hotel.”

”Med andre ord kan de have været hvor som helst,” sagde Bernstorff.

Hesk skulle lige til at minde hende om at holde sig i baggrunden, indtil hun blev tiltalt, men det lykkedes ham at lade være. I stedet sendte han hende et smil. ”Nja, ikke rigtigt. Min pointe er, at han må have haft mulighed for at tage hende med i al ubemærkethed og laste hende ind i bilen. Hun er jo hverken proppet ned i en sort sæk eller rullet ind i et tæppe. Har vi forresten lokaliseret våbnet?” Han vendte sig mod Hemmer, der nu var i gang med at indsamle prøver fra hårstrå, blodrester og hjernemasse fra bilens vægge.

”Det lå nede ved pedalerne.”

”Og hvor er det nu?”

”På bordet bag ved dig.”

Hesk vendte sig om mod et opslået campingbord, hvorpå der lå nogle bevisposer, heriblandt en, der indeholdt en pistol. Han tog den op og konstaterede, at våbnet var halvautomatisk med serienummeret CZ75. Det var en almindeligt forekommende model, fremstillet i Tjekkiet og udbredt i hele verden. ”Julie, kører du et tjek på DK556919B?”

Bernstorff nikkede og trådte til side med sin telefon.

Så man bort fra, hvordan han havde trådt i spinaten til at starte med, gik det faktisk præcis lige så let, som han havde håbet på. Fortsatte det på denne måde, ville de måske endda være færdige om et par dage, og Legoland kunne blive en dejlig overraskelse for familien.

Det eneste forstyrrende element var den lystfisker, som stod uden for afspærringen omtrent 30 meter fra dem og indimellem svingede sin kastestang. Han kunne ikke sige præcis, hvad det var, men noget fik ham til at låne Hemmers kamera, zoome ind og tage en halv snes billeder af den muskuløse mand, der var iført en fiskevest med lommer samt en hat med fastsyede blink.

”Torben,” lød det fra Heinesen bag ham. ”Har du nogen idé om, hvor længe bilen har ligget dernede?”

”Højst et par døgn,” sagde Hemmer. ”Skal du have det mere præcist end det, må du vente, til jeg er færdig med at undersøge bilens elektronik.”

At der stod en lystfisker ved kajen, var i sig selv ikke noget usædvanligt syn. Især ikke på dette tidlige tidspunkt af døgnet. Men gennem objektivet kunne han tydeligt se, at manden ikke så ud til at ane, hvordan man holder en kastestang, endsige hvordan man svinger den. Det behøvede ganske vist ikke at betyde noget særligt. En gang skulle jo være den første.

Han afleverede kameraet tilbage til Hemmer og vendte sig mod Trin Bladh. ”Okay, ligene er dine. Gør det, du skal.” I bedste fald kunne hun finde beviser for det, de allerede vidste. Så havde de kun identifikationen tilbage, hvilket ikke burde udgøre noget større problem.

”Undskyld, men jeg har faktisk en lille ting,” sagde Heinesen med sin sædvanlige pegefinger i luften. ”Det er sikkert ikke særlig vigtigt, men bare for at være på den sikre ...”

”Kom med det,” sagde Hesk. ”Men lad det gå hurtigt, så Retsmedicinsk kan få lov at komme til.”

”Som sagt er det sikkert ingenting. Men jeg tænkte på det scenarie, vi talte om.”

”Ja, hvad er der med det?”

Heinesen sank. ”Jeg er ikke helt sikker på, at det holder. Specielt ikke det med, at han har taget sit eget liv. Eller rettere sagt, hvordan han har taget sit eget liv.”

”Han har stoppet løbet i munden og trykket på aftrækkeren.” Hesk trak på skuldrene. ”Hvad er det, som er så mærkeligt ved det?”

”Ingenting. Det mærkelige er, at han må have gjort det, samtidig med at han kørte ud over kajkanten, hvilket jeg ikke forestiller mig er den letteste manøvre. Desuden føles det, hvordan skal jeg udtrykke mig, som lidt for meget af det gode.”

Hesk skulle til at sige noget, egentlig mest for at komme videre. Men der lå nu noget i det, Heinesen sagde. Det var faktisk lidt underligt. ”Kan det ikke være en kombination af to ting?” sagde han til sidst. ”Den ene, at han ville dø en så hurtig og smertefri død som muligt, og den anden, at han simpelthen bare ville forsvinde og i bedste fald aldrig blive fundet.”

”Jo.” Heinesen nikkede. ”Du har sikkert ret. Det er selvfølgelig sådan, det hænger sammen.”

Det var bare en teori, der var røget ud af munden på ham. Det betød ikke nødvendigvis, at den var dårlig og ikke passede. Men nu stod Heinesen og nikkede, selvom det var tydeligt, at han ikke var enig. Sådan som de alle sammen havde gjort, når Sleizner var ansvarlig for efterforskningerne.

”Men du køber den ikke, vel?” sagde han.

”Jo, men det kan da sagtens forholde sig præcis, som du siger. Helt sikkert.”

”Morten.” Hesk gik rundt om bilen og over til ham. ”Det eneste, jeg er interesseret i lige nu, er, hvad du tænker på. Skid hul i, hvad du tror, jeg forventer at høre.”

”Der er noget, der ikke stemmer.”

Det var det sidste, han ville høre.

Det var ikke det her, han havde forestillet sig. En efterforskning, som knap var kommet op i fart, før den bremsede op og begyndte at bevæge sig baglæns. Han havde ønsket at lande denne sag hurtigere, end Sleizner havde regnet med. At vise alle, at den eneste fejl ved hans forfremmelse var, at den havde ladet vente på sig alt for længe.

Men Heinesen havde ret. Der var noget ved hele scenariet, som skurede. Og det sidste, han ville gøre, var at begå en fejl. At overse den lille detalje, som senere skulle vise sig at være nøglen til hele opklaringen.

Han vendte sig mod Hemmer. ”Hvad siger du, Torben? På en skala. Hvor mærkeligt er det, at han har skudt sig og er kørt ud over kajkanten på samme tid?”

”Jeg vil nok mene, at det er fuldt ud muligt. For eksempel kan han være startet med at lande bilen i vandet og først derefter have skudt sig. Det tager trods alt lidt tid for en bil at blive fyldt helt op med vand og synke.”

”Men alle bilruderne var jo rullet ned,” sagde Heinesen.

”Jo, men jeg vil alligevel sige mindst 20 sekunder, og han havde kun brug for et.”

”Men?” sagde Hesk og ventede.

Hemmer mødte hans blik. ”Fuldt ud muligt er ikke ensbetydende med sandsynligt.”

”Så du tror ikke, det var sådan, det gik til?”

”Hvad jeg tror, er vel ikke det vigtige her. Det eneste, der betyder noget, er, hvad jeg ser, og der er ikke meget, der tyder på, at det var her i bilen, han skød sig.”

”Og hvor meget tyder på det stik modsatte?”

”En hel del. Det mest åbenlyse er, at der hverken er nogen kugle eller nogen mærker efter den.”

”Men igen, bilruderne var jo rullet ned. Kan den ikke være røget ud der og landet et sted på havbunden?”

”Det er tvivlsomt. Muligvis gennem en af de bagerste ruder. Men i så fald burde den have penetreret nakkestøtten, og der er ikke noget at se.”

”Og hvorfor ikke gennem en af de forreste?”

”Vinklen bliver alt for stor og ukomfortabel. Jeg mener, hvorfor skulle man vende sig 90 grader sekundet før, man trykker på aftrækkeren?”

”Det er ikke, fordi jeg ikke tror, du har ret,” sagde Heinesen. ”Men bilen har sikkert krænget kraftigt til alle sider, mens den blev fyldt op med vand.”

”Det er sandt.” Hemmer nikkede og klemte sin øreflip. ”Det har du faktisk ret i.”

”Uanset hvad, bør vi nok sende nogle dykkere ned for at undersøge havbunden,” sagde Hesk.

”Men så er der det med blodstænkene. Bortset fra nogle få ansamlinger rundt omkring på indervæggene er der stort set ingen. Ikke engang heroppe i taget, hvilket der helt klart burde være, medmindre han lå på ryggen, da han skød sig.” Hemmer lænede sig frem og pegede op mod taget. ”Se selv. Det er helt rent.”

”Men vent lige lidt.” Hesk følte hovedpinen, som han ikke havde mærket noget til siden skænderiet i morges, vende tilbage. ”Bilen har jo faktisk været fyldt med vand. Det er vel ikke så underligt, hvis hjernemassen, eller hvad det nu er, er blevet skyllet en hel del rundt og visse steder er forsvundet helt?”

”Et stykke hen ad vejen giver jeg dig ret. Men ikke oppe i taget. Der har nemlig været en stor luftboble, som har trængt alt vandet væk. Lige her, se.” Hemmer pegede på den bølgeformede fugtgrænse, der dannede en stor cirkel på det bløde indvendige tag.

Hesk nikkede og kunne ikke holde et stort suk tilbage. ”Okay, men hvordan man end vender og drejer det, er her tydelige spor af blod, hvilket i mine øjne er et særdeles stærkt bevis for, at det faktisk var her i bilen, han skød sig. Alternativet skulle være, at han døde et helt andet sted, hvorpå en tredje person har placeret ham bag rattet. Vedkommende skal desuden have opsamlet blodet og hjernemassen fra det oprindelige gerningssted, spørg mig ikke hvordan, for så at sprede det ud i bilen efter bedste evne. Derefter har han på en eller anden facon arrangeret det, så bilen kørte ud over kajkanten, uden at han selv befandt sig i den.” Han slog ud med armene. ”Jamen, I kan jo selv høre, hvordan det lyder.”

”Det sidste der med bilen er faktisk ikke så kompliceret,” sagde Heinesen med pegefingeren i luften. ”Man skal bare stå lige uden for førerdøren og føre en pind eller paraply gennem den nedrullede bilrude og trykke speederen i bund.”

”Måske. Men spørger du mig, ville det der ikke engang holde i et dårligt afsnit af Barnaby.”

”Det er jeg faktisk tilbøjelig til at give dig ret i,” sagde Hemmer og slog en latter op. ”Og jeg er jo langtfra færdig. Hvem ved? Måske finder jeg noget, der peger i en helt anden retning.”

Løse antagelser og spørgsmål uden svar. Spor og ledetråde, der stod i diametral modsætning til hinanden i stedet for at pege i den samme retning. Fortsatte det på denne måde, ville migrænen være en kendsgerning.

”Ja, jeg er her stadig,” sagde Bernstorff i mobiltelefonen på vej tilbage mod dem.

Hesk vendte sig om og indså, at han helt havde glemt, at hun var der.

”Lige præcis. DK556919B”, fortsatte hun. ”Okay, tak skal du have.” Hun afsluttede samtalen og vendte sig mod de andre. ”Vi har et navn, som våbnet er registreret på.”

”Det var godt, så har vi i det mindste en ting på plads. Sig frem.” Allerede inden hun havde nået at svare, kunne han se på hende, at det var mere end bare et navn, og da han selv hørte ordene ”Mogens Klinge”, forsvandt den lille rest, han havde tilbage af sin selvtillid. ”Du mener vel ikke den Mogens Klinge?” forsøgte han, selvom både han og migrænen havde forstået, at det var præcis, hvad hun mente.

”Det ved jeg ikke. Hvor mange er der?”

”Men vent lige lidt.” Heinesen pegede på den døde mand bag rattet. ”Er det der den operative chef for PET?”

Bernstorff nikkede. ”Han har licens til flere våben.”

”Men bare fordi det er hans våben, behøver det jo ikke at være ham.”

”Nej, men jeg kørte også et tjek på bilen, og den står også i hans navn.”

”Okay,” sagde Hesk og nikkede for at købe lidt tid. ”Det sætter jo unægtelig det hele i et andet lys. Morten, sørger du for, at afspærringen bliver øget med kraftige marginaler, inden medierne får nys om det og kommer rendende?” Han gik hen til bilens førerside. ”Jo længere vi kan holde det her under radaren, desto bedre.”

Imens Heinesen skyndte sig afsted, åbnede han bilens fordør og kiggede på liget, der sad foroverbøjet med ansigtet mod rattet. For at være helt sikker skulle Retsmedicinsk Institut udføre en identifikation. Det ville tage sin tid, så indtil da måtte han nøjes med at trykke liget tilbage mod ryglænet.

Ansigtet var så godt som uskadt. Det eneste, som røbede, at alting ikke var, som det skulle være, var den åbne mund og det overraskede ansigtsudtryk. Som om han slet ikke havde været klar over, hvad kuglen ville gøre ved hans baghoved. Men det var helt rigtigt en af de højest rangerende chefer i Politiets Efterretningstjeneste, det herskede der ingen tvivl om.

Hesk rankede ryggen og vendte sig væk fra bilen, væk fra de andre. Derefter begyndte han at gå, forbi afspærringen og hele vejen hen til kajkanten, hvor han skuede ud over det solglimtende vand, over på den anden side, hvor dagens første og mest morgenfriske turister var ankommet for at se Den Lille Havfrue.

Han kom til at tænke på den første gang, han selv havde set den. Hvor skuffet han var blevet, da det havde vist sig, at dens størrelse slet ikke levede op til hans forventninger. Det samme var tilfældet nu. Intet af det, han havde forestillet sig om denne morgen, var gået som forventet, ingenting. Og uanset hvor ordknappe de var i deres informationer, ville nyheden om Mogens Klinge snart være ude og helvedet bryde løs.

3

Bag skærmen ved den ene af de tre arbejdspladser sad Fareed Cherukuri og indtastede nogle kommandoer på en af computerne. Dengang han arbejdede for mobiloperatøren TDC, havde han brugt alt sin overskydende tid på at trænge gennem firewalls og aflytte samtaler fra forskellige kendisser for ikke at nedsmelte af kedsomhed.

Ved siden af ham sad hans ven, Qiang Who, som også var et forhenværende uudnyttet programmeringstalent fra TDC’s kundeservice, og overvågede skærmen, der viste krystallysekronen i Sleizners soveværelse.

De var begge ansat af Dunja, som mod en beskeden betaling havde givet dem mulighed for at lave noget andet end at svare på, hvordan det kunne blive så dyrt at lade ungerne sidde alene med mobiltelefonen på ferien i udlandet.

”Jeg forstår det ikke,” sagde Qiang uden at flytte blikket fra skærmen. ”Hvornår vågnede han?”

”Klokken 05.08, hvis man skal tro søvn-appen i hans mobil. Det vil sige for 17 minutter siden.”

Fra en af højttalerne lød et fjernt toiletskyl.

”Og det er ikke bare, fordi han skal med et fly klokken lort eller noget i den stil?” sagde Dunja bag dem, imens Qiang trak tidsmarkøren tilbage for at afspille filmsekvensen igen.

”Ikke ifølge hans kalender.” Fareed klikkede videre i menuerne på skærmen, der lignede skrivebordet på en mobiltelefon, og kom frem til en høj stabel af alarmer, som var sat til forskellige tidspunkter. ”Det ser heller ikke ud til, at nogen af alarmerne har været i gang, bortset fra den sædvanlige klokken halv syv.”

”Og heller ingen sms’er?” Qiang gabte og strakte sig. ”Eller nogen, der har prøvet at ringe?”

”Han har den jo på lydløs og sov tungt. Men vent lidt, så skal jeg se efter.” Fareed gik ind i besked-appen. ”Nej. Heller ikke noget der.”

På Qiangs skærm så man nu Kim Sleizner ligge og sove på ryggen med lukkede øjne og åben mund, viklet ind i sengetøjet.

”Det ser ud til, han har sovet uroligt.” Qiang pegede på den rodede seng.

”Det har han gjort de seneste nætter,” sagde Dunja, samtidig med at Sleizner vågnede med et sæt og kiggede sig omkring, som om han til at begynde med ikke forstod, hvor han var.

”Men måske var det værre denne gang. Måske er det først nu, angsten og ubehaget har indhentet ham.”

”Mener du helt alvorligt, at han skulle have dårlig samvittighed?”

”Hvorfor ikke?” Qiang trak på skuldrene. ”Selv en ond elefant kan få ...”

”Ikke nu ...” afbrød Fareed. ”Det er alt for tidligt til dine elefantlignelser.”

”Dem er det altid for tidligt til”, sagde Dunja.

”Skal jeg sige, hvad det er for tidligt til?” sagde Qiang. ”Hva’? Skal jeg?”

”Nej, det må du gerne spare os for,” sagde Fareed.

”Find hellere ud af, hvad der er sket.” Dunja nikkede mod skærmen, hvor Sleizner rullede om på siden og ud af billedet.

Qiang rystede på hovedet. ”Man begynder næsten at mistænke, at han ved, vi har hacket hans mobil og bare leger med os.”

Dunja satte en finger for munden og skruede op for volumen på en af højttalerne, og efter et kort øjeblik kunne man høre Sleizner udstøde et langt dybt suk. ”Fuck, fuck, fuck ...”

”Sådan der lyder ingen, som bare leger,” sagde hun og vendte sig mod Fareed. ”Eller hvad siger du?”

”Jeg er helt enig. Der er ikke noget af det her, som er normalt for den mand.”

På skærmen så man Sleizner rulle tilbage ind i billedet og sætte sig på sengekanten, hvor han strakte sig, så det knagede i nakken og ryghvirvlerne, hvorpå han rejste sig og forsvandt ud af billedet igen.

”Prøv at gå tilbage til realtid,” sagde Dunja, og Qiang klikkede på en af rullemenuerne.

Billedet på skærmen med krystallysekronen i loftspejlet forblev det samme, men ud af højttaleren kunne man høre Sleizner komme tilbage ind i soveværelset.

”Og vær nu en dygtig dreng og tag mobilen med dig,” sagde Qiang.

Men det eneste, man kunne se, var en skygge, der passerede forbi sengekanten for lige så hurtigt at være ude af billedet igen.

”Det er jo det, jeg siger. Den satan leger med os.”

”Jeg sender en sms fra TDC, som informerer om nye operatørindstillinger,” sagde Fareed og gik i gang.

”Men har han den ikke på lydløs?” sagde Dunja.

”Ikke længere.” Fareed skruede volumen på Sleizners mobiltelefon op til det maksimale og sendte servicemeddelelsen afsted, hvilket fik telefonen til at afgive en stødvis bippende lyd, der mindede om en brandalarm.

Det varede ikke længe, før Sleizner var tilbage i billedet og tog telefonen, hvorpå hele skærmen blev fyldt af hans trætte morgenansigt, mens han læste beskeden. Da han var færdig, lagde han mobiltelefonen tilbage på natbordet og forsvandt ud af billedet.

Fareed sukkede og vendte sig mod Qiang. ”Hvad siger du til at prøve med TC 5’eren, så vi ved, at det ikke bare er den sædvanlige morgenyoga, som trækker?”

”Hvorfor ikke?” Qiang trak på skuldrene. ”Værre kan det jo ikke blive, sagde elefanten og stak snablen i ...”

”Qiang ...” afbrød Dunja og sendte ham et insisterende smil, hvorpå han med et suk tændte for endnu en af computerne og koblede den til en kontrolenhed med to joysticks.

Et billede begyndte at vokse frem, og snart fyldte det hele skærmen. Men det eneste, man kunne se, var noget udefinerbart og gråligt, som gik over i lyseblåt i den øverste kant. Det var først, da hele billedet begyndte at bevæge sig opad, og kameraøjet fandt sit fokus, man tydeligt kunne se, at det grå var tagpap på et hustag, der var udformet som et uendelighedstegn med to ophøjede glaskupler i midten.

Foran huset lå det blågrønne vand, og på den anden side stod flere kontorbygninger med facader i stål og glas. Bag dem tegnede silhuetten af Vesterbro sig i horisonten, og til højre kunne man se Tivolis svingkarrusel med det forgyldte tårn.

Ved hjælp af joystickene vendte Qiang kameraet tilbage ind mod bygningen, samtidig rettede billedet sig ned mod husets kurvede facade og dens øverste etage, der bestod af én stor altan med panoramavinduer fra gulv til loft.

I vinduernes spejling kunne man se dronen, men så snart Qiang havde justeret dens position og skarphed, kunne man kigge lige ind i Sleizners stue, der var enkelt indrettet med en stor indbydende sofagruppe i midten, et spisebord samt et enormt fladskærms-tv ved siden af et kunstværk, der ledte tankerne hen på fri leg med fingerfarver i børnehaven. Sleizner selv var derimod ingen steder at se.

”Det ser ud til, vi har ret,” sagde Fareed, mens Qiang styrede dronen sidelæns langs med facaden. ”Ingen nøgen solhilsen eller nudistyoga, så langt øjet rækker. Der er helt klart sket noget.”

”Ja, det ser unægtelig sådan ud,” sagde Qiang. ”Men der har vi ham i hvert fald.”

Et par tynde gardiner var trukket for i det tilstødende arbejdsværelse og dækkede for en del. Men der var ingen tvivl om, at det var Sleizner, som sad foroverbøjet foran computeren derinde.

”Og så vidt jeg kan se,” fortsatte Qiang og zoomede ind på Sleizners arme, som begge var stille, ”sidder han ikke bare og morgenhygger med at surfe lidt rundt.”

”Kan det være noget i nyhederne?” Dunja satte sig foran en af computerne. ”Noget, som ...”

”Satans også,” udbrød Sleizner pludselig. ”Satans helvedes lortepis!” Og på skærmen så man ham tage hænderne op foran ansigtet og ryste på hovedet. ”Det er bare løgn. Det er kraftedeme løgn.”

4

Jan Hesk havde ikke tænkt på det, da han havde set kvinden i bilen. Men da han trådte ind i undersøgelsesrummet på Retsmedicinsk Institut og så hende i lyset fra den stærke lampe, slog det ham, hvilken skønhed hun faktisk var. Det store krøllede hår, de rene, men alligevel bløde, ansigtstræk og den næsten skinnende gyldenbrune hud.

Alligevel var det liget på undersøgelsesbordet ved siden af, som tiltrak hans blik. En krop, der var alt andet end smuk og decideret pinefuld at kigge på, selvom det sønderskudte hoved var skjult under et grønt dække.

Mogens Klinge var på hans egen alder. De gange, han havde set ham blive interviewet i fjernsynet, havde han altid virket frisk og veltrænet med en afslappet tøjstil, der oftest bestod af jeans og en pullover. Nu lå han her nøgen uden hverken jeans, pullover eller den smoking, han havde haft på, da de havde fundet ham, og forfaldet havde ikke kunnet være tydeligere.

Liget var ikke bare blegt, det var lyserødt, griselyserødt, og selvom Klinge sikkert havde sørget for at holde sit BMI inden for det normale, flød dellerne rundt om taljen ud som nyhævet dej. Desuden så kropsbehåringen ud til at have vokset pletvis, men det skyldtes formentlig mest, at han havde sjusket med trimmeren. Og som om det ikke var nok, var penissen krympet sammen til ingenting under den buskede kønsbehåring.

Ville han selv have set lige så frastødende ud? Han, der aldrig havde været tyk, men som i løbet af de senere år havde fået mave, på trods af at han løb to gange om ugen. Han, der havde indkøbt både håndvægte, balancebræt og træningsmåtte. Ville han også ligge der, når tiden var inde, og fremkalde en let kvalme, hos hvem end det nu var, som stod og kiggede?

Han vendte sig mod retsmedicineren Trin Bladh, der stod lænet ind over kvindens spredte ben og studerede noget på indersiden af lårene gennem et forstørrelsesglas. Hun var så fokuseret, at hun ikke havde lagt mærke til, at han havde befundet sig i rummet i snart to minutter, hvorfor han til sidst satte hånden for munden og rømmede sig.

”Du er godt nok en utålmodig type,” sagde hun uden at vise tegn på at ville afbryde undersøgelsen.

”Undskyld, jeg ved godt, at du kun lige er kommet i gang. Men jeg ville bare høre ...”

”Det er helt i orden.” Hun vendte sig mod ham. ”Utålmodighed er bare et ord, der er opfundet af alle dem, der aldrig får noget fra hånden.”

Han nikkede. ”Forstår du, det her er den første efterforskning, som jeg er ansvarlig for.”

”Det ved jeg godt.”

”Gør du? Har jeg nævnt det, eller er det en anden, som har ...”

”De eneste, som har sagt noget, er svedperlerne på din pande og din stive, lidt nervøse fremtoning.”

”Jeg er ikke nervøs, jeg vil bare gerne gøre tingene rigtigt.”

”Lige præcis. Og det vil du i så høj grad, at du er nervøs for at begå en fejl.”

Hun havde set lige igennem ham. ”Er du lige så god til at analysere de døde som de levende?”

”Det får vi at se.” Hun vendte sig mod kvindeliget. ”Forhåbentlig kan arret der sætte fart på identifikationen.”

Hesk trådte et skridt frem, lænede sig ned mod kvindens spredte ben og studerede arret på indersiden af det højre lår. Det var flere centimeter langt og udformet som et kors, og han indså, at det måtte have været det, Torben Hemmer havde fotograferet så indgående i morges.

”Først antog jeg, at det var en skade, som tilfældigvis havde efterladt et ar, der var formet som et kors,” fortsatte retsmedicineren.

”Men?”

”For det første er det et højst usædvanligt sted at blive skadet. For det andet ser jeg ingen tegn på, at der har været nogen sting, hvilket tyder på, at det er noget, som er gjort med vilje.”

”Du mener en form for tortur?”

”Det kunne det godt være, men hvis det var smerte, man var ude efter, findes der mange meget nemmere og mere effektive metoder end det der. Desuden, hvis vi nu går ud fra, at hun var prostitueret, er det jo lidt som at beskadige den vare, man vil sælge.”

Hesk nikkede. Fra denne vinkel udgjorde arret helt klart det store fokus.

”Hvis du spørger mig, tror jeg, at hun selv har gjort det. Som en tatovering. Men det er som sagt bare et gæt.”

”En tatovering.” Hesk vendte sig mod retsmedicineren. ”Du mener, at hun ville sige noget?”

”Nej, jeg mener ingenting. Jeg gætter bare.”

”Men et kors, det er er jo et symbol for døden.”

”Ja, men også for en hel del andre ting, og først og fremmest er det sammen med dødningehovedet et af de mest almindelige symboler, som folk får tatoveret overhovedet. Spørg mig ikke hvorfor. I mine øjne er det præcis lige så ubegribeligt, som at man i det hele taget bliver tatoveret. Men det er jo bare min mening.” Hun trak på skuldrene. ”Nu vil jeg gerne fortsætte med min undersøgelse, hvis det er okay med dig?”

”Bare lige en ting til, så lover jeg at lade dig være i fred. Hvad tænker du om det scenarie, vi kom frem til i morges? Har du fundet noget, som understøtter det, eller skal vi tænke helt om?”

”Og det scenarie, du hentyder til, er, at Klinge kom til at kvæle kvinden, mens de havde sex, og derefter skød sig selv, idet han kørte ud over kajkanten?”

”Noget i den stil, ja.”

”Nu er jeg jo kun lige gået i gang, men indtil videre har jeg ikke fundet noget, der taler imod det.”

Hesk kunne mærke, hvordan en del af trykket lettede fra hans skuldre. Måske ville opklaringen af denne sag alligevel gå nogenlunde let. ”Så du har kunnet konstatere, at de har dyrket sex?”

Retsmedicineren nikkede. ”Det har de. Men kun vaginalt, og det ser faktisk ud til at være foregået nogenlunde roligt. Jeg kunne kun se arvæv fra ældre skader.”

”Og hvad med kvælningsmærkerne? Er det muligt at fastslå, at de kommer fra hans hænder?”

”Det, tror jeg, kan blive vanskeligt.” Hun gik over til den anden side af undersøgelsesbordet og studerede mærkerne på kvindens hals. ”Hvis han havde haft en indadvendt signetring eller lignende, havde det været en anden sag. Disse mærker kan stamme fra stort set hvem som ...” Hun tav og begyndte at klemme hårdere og hårdere. ”Mærkeligt,” sagde hun lidt efter for sig selv, hvorpå hun åbnede kvindens mund og lyste direkte ned i svælget med en lille lommelygte.

”Har du fundet noget?” sagde han og sørgede for ikke at gå for tæt på. Det sidste, han ville, var at forstyrre hende.

Han fik ikke noget svar. Som om hun slet ikke havde hørt ham, fortsatte hun undersøgelsen ved at føre sin pege- og langfinger så dybt ned i svælget på kvinden, at hans egne brækreflekser blev aktiveret.

Samtidig blev døren åbnet af en bredskuldret vicevært i kedeldragt, som kom ind med en vogn fuld af lysstofrør og elpærer i forskellige størrelser og former. ”Hej, hej,” sagde han med en østeuropæisk accent. ”Bare skifte pærer.”

”Det er fint.” Retsmedicineren trak fingrene ud af kvindens mund og vendte sig mod et bord fyldt med kirurgiske instrumenter, hvor hun valgte en pincet, der var omtrent 20 til 30 centimeter lang.

På trods af at Hesk var mere interesseret i, hvad retsmedicineren var i gang med, var der et eller andet, som fik ham til at holde blikket på viceværten, der foldede sin stige ud, klatrede op til en af lamperne og begyndte at fjerne armaturet. Han kunne ikke forklare hvorfor. Det eneste egentlig iøjnefaldende ved manden var hans højre hånd, som manglede ringfingeren.

Lidt efter vendte han sig atter mod retsmedicineren, som førte den lange pincet længere og længere ned i kvindens mundhule, og da hun til sidst begyndte at trække noget ud af den åbentstående mund, gik han hen til hende for at studere det nærmere.

Han forstod ikke, hvad det var. Ikke andet end at det var et farvestrålende stykke stof, der glinsede af slim og sekret. Gult, orange, lyserødt, guld og grønt. Smalle striber i alle mulige farver, der blev ved med at komme ud af kvindens mund, som om det ingen ende havde.

”Ligner det ikke et lommetørklæde?” sagde han, da hun havde viklet det kvadratiske stykke stof ud på et af sidebordene.

”Jo.” Retsmedicineren nikkede. ”Hvilket taler for, at mindst halvdelen af jeres scenarie ikke holder længere.”

”Hvad mener du?”

”Det her har ingenting med kvælningssex, som er gået over grænsen, at gøre. Det drejer sig kun om én ting, og det er overlagt mord.”

Hesk nikkede og forsøgte at få den nye puslespilsbrik til at passe sammen med alle de andre, da han opdagede, at viceværten stod oppe på stigen og kiggede lige ned på dem og deres fund.

”Undskyld, men er du her ikke for at udskifte pærerne?” sagde han og gik hen til ham.

”Netop, pærer og lysstofrør.” Viceværten kom til sig selv og skruede et lysstofrør løs.

”Det er måske et dumt spørgsmål, men hvad er egentlig pointen med at udskifte dem? Jeg mener, de virker jo.”

”Pointe?” Viceværten trak på skuldrene.

”Ja, hvorfor skal de skiftes ud, når de stadig virker?”

”I don’t know? You want to talk to my boss? It’s better. I can call him.”

“No, it’s not necessary. But I would like to see some ID.”

“Some what?”

”Your ID. May I see it?” gentog han. Nøjagtig som det havde været tilfældet med lystfiskeren, var der noget, som ikke stemte.

”Why? I don’t understand?” Viceværten kravlede ned fra stigen. ”Jeg har ikke gjort noget. I did nothing.”

”I never said you did. But we’re in the middle of an investigation here, and I want to be sure that everything is okay.”

”But I don’t have it here.”

”Okay, so where do you have it?”

”In our office.”

Døren gik op, og yderligere en mand stak hovedet ind.

”Wratlov, what are you doing? We don’t have all day.”

”It’s him. He wants to see my ID, and I don’t have it on me.”

”Vi skal bare udskifte nogle lysstofrør.” Manden kom ind og gik hen til Hesk. ”Hvad er problemet?”

”Jeg synes bare, det er lidt mærkeligt, at I absolut skal udskifte lysstofrør, der tydeligvis virker, lige præcis mens vi er her.”

”Vi udskifter alle lysstofrørene til nogle nye og mere energivenlige. Vi følger bare policy.”

”Og min policy er at vide, hvem jeg befinder mig i rum med midt i en igangværende efterforskning. Så enten fremviser I jeres legitimation, eller også lader I os være i fred.”

”Okay.” Manden nikkede. ”Vi tager det her rum senere. Hvornår er I færdige?”

”Det skal du ikke spørge mig om, men hende.” Han nikkede mod retsmedicineren, som nu var i gang med at undersøge kvindens rødlakerede negle gennem et forstørrelsesglas. ”Og lige nu tror jeg, at hun er for optaget til at kunne svare på det.”

Manden nikkede til sin kollega, som monterede lyststofrøret og armaturet tilbage på plads, hvorefter han kravlede ned ad stigen og foldede den sammen.

”Og hvad hedder du?” sagde manden, mens han hjalp kollegaen ud med udstyret.

”Hesk. Jan Hesk.”

”Godt klaret,” sagde retsmedicineren, så snart de to mænd var ude af lokalet og døren lukket. ”Du begynder at få styr på det.”

”Det ved jeg nu ikke,” sagde han, selvom det faktisk var præcis, hvad han følte. ”Jeg vil bare ikke have nogen udenforstående ...”

”Forhåbentlig har du styr nok på det til at kigge på det her,” afbrød hun, mens hun klemte til om kvindens højre langfingernegl med en tang og bøjede den, indtil den stod lodret op fra fingeren.

”Hvad er det, du har fundet?” sagde han og gik hen til hende.

”Det her.” Hun skrabede undersiden af den lodretstående negl med et langt smalt instrument og viste ham de blodrøde aflejringer. ”Det kommer nemlig ikke fra hende selv.”

”Nej, hun har vel revet ham.”

”Ja, det skulle man jo tro.” Hun trak hud- og blodaflejringerne over på et undersøgelsesglas og holdt det op mod lyset. ”Problemet er, at Mogens Klinge ikke har så meget som et eneste rivemærke.”

5

Klokken var lidt over ni, og der var gået godt og vel fire timer, siden Kim Sleizner var vågnet og stået ud af sengen betydeligt tidligere end normalt. Efter først at have været på toilettet havde han tilbragt en halv time foran computeren i sit arbejdsværelse.

Desværre havde de ikke kunnet se, præcis hvad han lavede der. For at kunne gøre det, ville de være nødt til at trænge ind i lejligheden og installere et keylogger-program på computeren, hvilket de indtil videre havde vurderet ville udgøre for stor en risiko.

Derefter havde han taget et hurtigt brusebad, klædt sig på og var ankommet til kontoret omtrent en time og et kvarter tidligere end normalt, uden sin sædvanlige fredagssmoothie med spirulina, tang og spinat, men først og fremmest uden den ellers så obligatoriske morgenyoga med sin lige så ny-spirituelle som plastiske chill out-musik.

Med andre ord havde Sleizners morgen været alt andet end normal. Det var først inde på sit kontor på Politigården, han var begyndt at kommunikere via e-mail og sms. Intet af det, de havde haft adgang til, havde dog afsløret noget om, hvad der havde fået ham til at stå så tidligt op.

Det havde bare været det sædvanlige administrative ævl, som udgjorde størstedelen af hans arbejdstid. Såsom budgetdiskussioner, ansættelsesformularer samt en del samtaler, om hvornår de skulle offentliggøre den nyeste opklaringsstatistik.

Det hele havde været så knastørt, at Qiang var begyndt at ironisere over, hvordan det var mere interessant at se på maling tørre. Men energien var der stadigvæk, og i løbet af de seneste timer havde de arbejdet mere intensivt end nogensinde før.

Det samme gjaldt Sleizner, som havde været usædvanlig effektiv bag sit skrivebord denne formiddag.

Mange af e-mailene, han havde svaret på, var flere dage gamle, nogle næsten to uger. Desuden havde han aflyst alle dagens planlagte møder og var i færd med at gøre det samme for hele den følgende uge.

Den eneste forklaring, de kunne enes om, var, at han var i gang med at rydde op. Det kunne til gengæld betyde, at han forberedte sig på en form for sortie, eller at det, der var sket, var så alvorligt, at han var nødt til at lægge alt andet til side. Uanset hvad, betød det, at han var særdeles presset.

Dunja gik hen til Fareed, som med en rygende varm kop te i hånden kiggede frem og tilbage mellem to skærme. ”Fundet noget?”

”Jeg ved det ikke rigtigt. Måske. Hvad tænker du om det her?” Han pegede på den ene skærm, som viste Sleizners e-mailkorrespondance. ”Han modtog den her for tre minutter siden på en af sine private adresser.”

Fra: bordbestilling@restaurantzeleste.dk

Til: kim.sleizner001@gmail.com

Emne: Bordbestilling

Hej Kim

Tak for din bordbestilling til 3 personer på Restaurant Zeleste.

Hermed byder vi jer velkommen fredag den 3. august 2012 klokken 14:30-17:00.

Bookingreference: 15962897

Ønsker I at afbestille, klik her.

Med venlig hilsen,

Restaurant Zeleste

”Det er allerede nu i eftermiddag,” sagde Dunja. ”Står der noget om det i hans kalender?”

”Ikke endnu. Lige nu er hele eftermiddagen tom, renset for både budgetmødet mellem klokken halv et og to og det der visionsmøde med HR, som skulle vare resten af dagen. Du ved, hvor de skulle diskutere politiets nye værdiord for et bedre arbejdsmiljø.”

Dunja nikkede. Netop det møde var noget, de havde grinet en del af. Sleizner havde selv taget initiativ til det for nogle uger siden, sikkert for at pudse sin glorie og vise alle, hvor god og empatisk en chef han var. Men lige nu var der åbenbart andet, som var vigtigere end respekt, empati, ligestilling og diversitet.

”Har vi nogen idé om, hvem han skal mødes med?”

Fareed rystede på hovedet. ”Qiang sidder med det nu. Men at dømme ud fra hans dårlige holdning går det ikke videre godt.”

”Det er ikke mig, der konstant klager over, at jeg har ondt i ryggen,” sagde Qiang, som så ud til at kunne flyde ned ad stolen, mens han klikkede rundt med musen på en af skærmene.

”Har du tjekket Facebook?” sagde Dunja.

”Ja. Og Twitter. Og Wordfeud.”

”Wordfeud?” sagde Fareed.

”Ja, han downloadede spillet for en uges tid siden, og appen har en chat-funktion. Men bortset fra de mails, I har læst, ser det ikke ud til, at han har haft kontakt med nogen. Han har ikke engang forladt sit kontor for at hente sin morgenkaffe og snakke med en kollega.” Der lød et pling, hvorpå Qiang satte sig op i stolen. ”Vent, nu sker der faktisk noget.”

”Hvad er det?” Dunja gik hen til ham.

”Han sendte lige en sms fra mobilen.”

”Til hvem?”

”Jan Hesk.”

”Hesk?” Dunja vendte sig mod Fareed. ”Er han ikke på ferie?”

Fareed nikkede. ”Jo, han skal ikke være tilbage før mandag den 13.”

”Læs højt, hvad han skrev.”

”Hej Jan, du skal bare vide, at du har min fulde tillid,” læste Qiang op. ”Kan ikke forestille mig nogen bedre egnet til denne efterforskning end dig. Og så afslutter han med en smiley.”

”Efterforskning? Hvilken efterforskning? Jeg forstår ingenting. Får han noget svar?”

”Ja, et ’tak’.”

”Og hvad så mere? Er der ikke andet end det?”

”Jo, jeg tror, Sleizner er i gang med at skrive noget nu. Men du ved jo, hvor hurtigt det plejer at gå med hans fede fingre.” Qiang benyttede lejligheden til at gå over til kaffemaskinen og fylde sin kop. Da han satte sig igen, lød endnu et pling. ”Han spørger, hvordan efterforskningen går, og hvornår teamet skal holde møde.”

Dunja gik hen til en af de frie computere, klikkede sig ind på Ekstra Bladets hjemmeside og søgte efter noget, der var stort nok til at sætte hele apparatet i gang. Men det eneste, hun kunne finde, var en salig blanding af kendissladder, slankekure og ferietips. Politiken var ikke meget bedre, selv om de havde ulejliget sig med at udføre sommerens store test af forskellige kuglegriller.

”Og der kom svaret fra Hesk,” fortsatte Qiang. ”Det kører på skinner. Jeg og de andre ses kvart over 12. Jeg har bestilt frokost til alle.” Qiang rystede på hovedet. ”Arbejde og spise samtidigt. Der findes ikke noget værre.”

”Apropos det, skrev Sleizner lige sit sene frokostmøde ind i kalenderen”, sagde Fareed og vendte sig mod de andre. ”Mellem kl. 14.30 og 17:00 i eftermiddag skal han åbenbart til ’tandlægen’.”

Dunja forstod ingenting. Hvad var det, de havde overset? Hvad var det, som var så afgørende, at Hesk måtte afbryde sin ferie og Sleizner aflyse alle sine møder for at spise luksusfrokost under foregivende af at skulle til tandlægen? Det eneste, hun med sikkerhed vidste, var, at dette var dagen, hun havde ventet på.

6

Mørket var som et stort, dybt hul, der opstod ud af ingenting. Sådan var det hver gang. Som om en sikring pludselig var sprunget og fik alting rundt om ham til at slukke og gå i stå. Blive stille.

Og med det kom kulden. En kulde, som spredte sig fra hans bryst og ud i resten af kroppen, der begyndte at ryste. Alligevel svedte han. Så kraftigt, at dråberne dannede strømme, der fik lagenet under ham til at klistre fast mod hans ryg.

Den første gang, Fabian havde oplevet det, havde han antaget, at det bare var en ond drøm. Nu vidste han bedre. Her var der ingen forvredne billeder, som hans underbevidsthed kæmpede med. Ingen lille påfugl, der vandrede over hans arm som et symbol, der ikke var til at tyde.

Han var vågen, lysvågen, men det eneste, han kunne sanse, var et mørke så tungt, at trykket i brystet gjorde det vanskeligt at trække vejret.

Sådan havde han haft det hver eneste morgen siden i tirsdags, hvor han var vågnet med koldsved og en vejrtrækning, som om han lige havde løbet en halvmaraton. Nu var det blevet fredag, og han fortsatte med at falde hovedkulds ned i det bundløse hul, der havde omsluttet ham med en følelse af angst og uro, der var lige så kold, som den var gennemtærende.

Tre hele døgn, der allerede var blevet forvandlet til en evighed.

Dengang, i tirsdags klokken halv seks om morgenen, hvor han havde været i fuld gang med et andet liv, der aldrig ville komme tilbage, havde han ikke haft nogen anelse om, hvad det handlede om. Hvorfra det sorte hul, åndenøden og angsten var kommet fra.

Tværtimod var det meste efter de seneste års modgang begyndt at bevæge sig i en retning, der med lidt god vilje så ud til at pege mod en lysere fremtid, både for ham og hans familie.

Der var gået en måned, siden han havde arresteret sin kollega, kriminalteknikeren Ingvar Molander, for ikke mindre end fem drab og to drabsforsøg. Samme dag, blot nogle timer senere, havde han med terningens hjælp også pågrebet Hao Wikholm, eller Terningemorderen, som han blev kaldt i folkemunde. De sad nu begge i sikker forvaring, mens de afventede deres livstidsdomme.

For første gang siden foråret havde roen genindfundet sig i afdelingen, og han havde endelig kunnet holde fri uden dårlig samvittighed. Desuden havde han og Sonja haft det bedre, end de havde haft i lang tid. Der havde ganske vist været en afstand mellem dem, men for hver dag, de havde tilbragt sammen, var den mindsket.