Mette Kappel

Paradis

Lindhardt og Ringhof

Paradis

Copyright © 1985, 2017 Mette Kappel og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711921654

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. Flyvemaskinen

En gang var jeg ikke ret gammel og levede i en allestedsnærværende tidsregning, og jeg havde fået en genial idé, som var min og meget hemmelig.

De store børn, som jeg plejede at lege med, begyndte at gå i skole. Der var stadig et par andre små tilbage, mindre end mig, men min videlyst var stor, og jeg følte mig tiltrukket af dem, der måtte gå i skole.

Men der stod jeg, alt for ufærdig endnu og alligevel gammelt dunet, og således begyndte jeg af opdagertrang et livsprojekt, som strakte sig over mange dage og mange nætter ind i mange måneder med den allerstørste omsorg, for min idé skulle blive til virkelighed, og jeg vidste helt nøjagtigt hvordan.

Jeg tegnede og beregnede, målte og malede, som jeg nu bedst kunne med kridt og småsten, og alt blev streget ind på cementen ude på altanen, som var stor og kunne rumme mange skitser.

Senere om aftenen, når jeg lå i min seng, blev det hele gennemtænkt igen og igen, efter at det var blevet drøftet med mine forældre over aftensmaden, for de var som de eneste blevet indviet i min plan, og de støttede mig og lyttede til det vidunder, verden havde i vente fra min hånd, når det altså omsider blev færdigt.

Det var en strålende og frydefuld tid.

Jeg arbejdede teknisk, forbedrede mine tegninger, jeg improviserede og eksperimenterede og lavede stadig nye ændringer, der var fantastiske, indtil også de blev ændret til noget, der var endnu bedre, og mit livsværk voksede støt og sikkert.

Jeg konstruerede en flyvemaskine.

Ikke en almindelig rutemaskine som dem, der landede ude i lufthavnen på øen, ikke en krigsmaskine og heller ikke et sportsfly, for det var alt for spinkelt, men en lille gedigen en-persons maskine med entré, stue, soveværelse, gæsteværelse, køkken og bad samt en vindeltrappe op til balkonen på taget, hvorfra man kunne se til alle sider.

Der var tænkt nøje over indretningen.

Jeg skulle selv male billederne på væggene, for det skulle være rigtige billeder, og jeg lavede mange udkast i vandfarver.

Møblerne regnede jeg med, jeg kunne fremskaffe fra mit hjem, for vi havde alligevel så mange.

Så ville jeg med jævne mellemrum sætte mig ind i min maskine og flyve ud i verden og kontakte den fra mit fly.

Jeg skulle til fremmede lande, overalt, og når jeg kom tilbage, ville jeg fortælle, hvad jeg havde oplevet.

Jeg ville samle mennesker op i gaderne og tage dem med indenbords. Vi kunne flyve langt væk sammen, hvis de havde lyst og krænge over på svimlende flyveture, der nok nogle gange ville blive farlige. Og bagefter kunne de blive sat af uden for deres egen dør.

Folk der var kede af det skulle med og forældreløse børn og de børn, der var for små til at komme i skole og blev drillet af de store, fordi de var for små, alle skulle de med i denne pragtfulde luftgynge.

Det var helt klart alt sammen.

For at udvide min maskines muligheder fandt jeg på at udstyre den med en slags svømmeben, så den også kunne sejle, hvis det blev nødvendigt, eller hvis jeg trængte til afveksling i min rejseform.

Den skulle også kunne dykke, så jeg kunne komme ned på bunden af havet og se, hvordan der så ud, og jeg tegnede et periskop, som min far havde fortalt mig, hvad var.

Men vigtigst var alligevel flyvningen.

Bare tanken om at komme sejlende gennem luften hen over Jernbanegade i myldretiden, hurtigere end toget, som kørte turen flere gange om dagen, fik det til at krible frodigt i min mave. Og derfor havde jeg travlt.

Jeg arbejdede meget koncentreret med forarbejdet, så jeg kunne komme i gang med selve bygningen.

Det betød mindre legetid med mine kammerater, når de kom fra skole, men det var der ikke noget at gøre ved, for det var jo en hemmelighed og en overraskelse, som de ikke måtte vide noget om, før jeg allerede hang i luften og vinkede ned til dem.

Ideen næsten fløj af sig selv.

Jeg skulle have fat i noget træ, for maskinen skulle være af træ. Helst lyst fyrretræ, for det var det enkleste og smukkeste.

Der var masser af gammelt træ nede i den store fællesgård, men jeg mente nu nok, jeg blev nødt til at snakke med en snedker om det for at høre, om han ikke havde noget ordentligt træ, der var blevet tilovers, for træet i gården var underligt pindet og duede kun til bue og pil.

Materialer som skruer, søm, klisterpapir, lim, strik, hammer og sav kunne jeg fremtrylle af min mors værktøjskasse, som stod på øverste hylde i kosteskabet.

Stoffer til gardiner og gulvtæpper måtte jeg også gå til hende med, og det var værre, for jeg var usikker på, om jeg kunne regne med hendes sykunst.

Derimod var sejlene til flyvemaskinen, når den blev båd, ikke noget problem. Dem kunne jeg med garanti få fra min far, hvis han ofrede lidt af sine egne sejl, som han kun brugte om sommeren til sin båd, der hed Job.

Der var altså ingen problemer her.

Men der havde under hele dette store arbejde ligget noget og naget i baghovedet. En anelse, som jeg indtil nu havde udskudt og udskudt, fordi jeg ikke vidste, hvad jeg skulle stille op med den. Det var som en uskyldig viden, der føltes sært tung, når jeg tænkte på den, og derfor tænkte jeg ikke men tegnede og tegnede videre.

Men en dag, inden jeg for alvor begyndte at finde de ting frem, jeg skulle bruge og gå i gang med at stykke dem sammen, ramte tvivlen mig pludseligt, og det stod mig klart, at jeg var nødt til at få dette problem løst, inden jeg kunne komme videre.

Selvfølgelig ville mine forældre hjælpe, sådan som de havde gjort hele tiden. De ville vide besked.

Så efter nogle dages ensom tvivl, dristede jeg mig til at spørge dem om det, der nagede så mærkeligt, men naturligvis bare var en bagatel.

Jeg skulle bruge vinger.

Jeg stod simpelthen og manglede vinger til at løfte maskinen op fra jorden, og hvor skulle jeg få dem fra.

I min svævende iver forlangte jeg, at vi alle tre tog ud i lufthavnen uden for byen for at spørge, om de ikke havde et par kasserede vinger. Ikke alt for store, for det var kun til en lille maskine.

De behøvede ikke have ulejlighed med at sætte dem på, for jeg havde masser af lim.

Jeg fablede om lufthavnen i tide og utide, og mine forældre gik ind på tanken, og alligevel kunne ingen af os få fastsat en dato for besøget derude i lufthavnen.

Der var et eller andet ved den flyvemaskine, som jeg ikke kunne forstå.

2. Altanen

Ude på altanen, der var stor både for korte ben og for lange, var himlen høj og blå og afgrænset.

Jeg kunne række ud efter den, hvis jeg ville og tage den ned til mig. Jeg kendte den. Vi var hinandens fortrolige.

Den var vidne til alt, hvad jeg foretog mig herude, og den kendte mine legekammerater.

Alle kroge, alle sprækker i murværket havde den set sammen med mig, også vinduet henne for enden af altanen. Vinduet, som forbandt mig med lagerrummet på den anden side, inde i den røde væg, der var mur for mig men bygning for Sofus inde på lageret.

Glasset var lukket til af ælde og snavs, som et rigt dyreliv trivedes i, og spindelvæv hang som guirlander og gardiner på kryds og tværs og dækkede vinduets tolv små ruder, som man ikke kunne se igennem.

Det var meget spændende, og himlen vidste det.

Langs den ene side af altanen løb en høj gulgrå mur, som mine forældre havde forbudt mig at klatre op ad, for eksempel på en stol eller en taburet, og jeg forsøgte at overholde forbudet. Men det var svært, for når jeg kom op på stolen og lænede mig godt fremover, kunne jeg se dybt ned i Sønderjyden’s øde avisgård, hvor der aldrig kom et menneske, undtagen når der skulle smides noget affald ud i en af skraldespandene. Og det kildede foruroligende at kigge ned i gården og vide, at jeg stod sikkert på min egen altan, på min egen stol og om lidt skulle ind at spise.

Og dog. Netop når jeg stod her mellem himlen og dybet og lod sindet chokeres ved den håbløse afstand mellem lys og mørke, var det som om jeg fornemmede, at de to alene hørte sammen i en sandhed, jeg ikke kunne forbinde med min egen.

Modsat den forbudte mur var der et langt ståltrådsstakit, der en gang imellem blev frisket op med en spand sølvgrå maling, som hurtigt rustede rødbrunt af.

Her behøvede jeg ikke klatre op, for stakittet var flettet med store huller, så fingrene nemt kunne glide ind i det og få rust på sig, mens jeg så over til mine legekammerater, der boede i huse overfor.

Altanen lå oven over Apotekets laboratorium, så vi var tag for det, og på et tidspunkt havde jeg en plan med altanen.

Jeg ville gerne have haft gravet et rummeligt hul i den, ikke mere end at der stadig var plads til hinkeruden, paradiset, indianerteltet og sandkassen, men jeg syntes, det ville have været pragtfuldt, hvis vi kunne have fået nogen til at lave det hul. Så kunne vi hælde vand i og svømme rundt.

Der skulle være vipper og rutschebaner og blomster og træer langs med kanten, og om vinteren skulle vi overrisle svømmebassinet, så vi også kunne stå på skøjter.

Mine legekammerater syntes, det var en god idé, og Apoteket kunne jo bare få forsænket loftet, hvis det ikke brød sig om at få hul i sig.

I øvrigt var alle pillefolkene meget velkomne til at komme op og være med, hvis de blev trætte af at trille gule og grønne piller i deres pudsige maskiner, som fik krydrede lugte til at stige op gennem cementen.

Men planen blev ikke til noget af ukendte grunde, og i stedet for gravede jeg dybe slugter i sandkassen og fyldte dem med vand, som langsomt sivede væk og rev det usikre fundament med sig.

På altanen kravlede jeg, stolprede jeg, gik jeg sikrere, løb, hoppede jeg og kravlede igen. Men nu for sjov.

Jeg skrabede knæene på cementen og pillede omhyggeligt smuler ud af min hud, mens jeg undrede mig over, hvor de kom fra, og hvad der var inden i, for hver af dem lignede sin egen verden.

På altanen lå jeg i en tigerstribet liggestol og stirrede op i himlen. Altid med en vis uro i kroppen.

Flyvemaskiner fløj brummende forbi, højt oppe i den, og jeg ville gerne have været deroppe og var alligevel glad for at være nede.

Men jeg drømte, at jeg fløj hen over stedet, hvor jeg lå og så mig ligge der, uden at jeg faldt ned, og det gik der mange dage med.

På vej op i himlen stødte mit blik ind i en lille halv altan, der sad som et frimærke over vores altandør. Den tilhørte Udskrivningskontoret, men folkene deroppe gik nu aldrig ud på den.

Over dem igen, lige under taget, boede fru Jakobsen usynligt. Kun om aftenen i tordenvejr blev hun levende, for da kom hun ned til os og var meget tavs, indtil uvejret var drevet over.

Så sad vi i lejlighedens inderste stue, og min far var ikke bange. Han røg cerutter og sagde, at vi skabte os.

Min mor holdt op med at ryge cigarer og blev elektrisk, så håret slog gnister.

Jeg lå på divanen, langt nede under et uldent tæppe og rystede ligesom fru Jakobsen, for selv hernede, med lukkede øjne, trængte lynene sig ind på mig, og bragene nåede mine ører, selvom jeg holdt hænderne hårdt for dem.

Jeg kunne ikke gemme mig. Og jeg var meget bange.

Og alligevel elskede jeg tordenvejret, som var så voldsomt, at selv min mors stemme blev metallisk.

Men på altanen var der intet tordenvejr, og himlen var blå og tryg.

Jeg spekulerede af og til på, hvor himlen mon gik hen, når den blev grå, men fandt svar hos gardinerne i vinduet. Og om natten sov vi jo alle sammen, mens stjernerne og månen klistrede sig fast på bagtæppet og viste en klar og begribelig grænse.

Derfor spurgte jeg også roligt min far, om det ikke var sådan, som jeg så det.

At himlen endte ved det blå. At den havde sin endestation der.

Vi sad ved aftensmaden, og spørgsmålet var så nemt, så nemt. Det besvarede jo næsten sig selv. Og dog havde jeg denne uro, som jeg også mærkede, når jeg befandt mig mellem lyset og mørket.

Men jeg spurgte nærmest for at holde en hendøende samtale i gang mellem hovedretten og efterretten.

Allerede mens jeg stillede spørgsmålet, var mine tanker på vej mod vigtigere mål, samtidig med, at min krop lyttede forræderisk, som om vi ikke var en del af hinanden. Min krop stod på nåle og gjorde ondt afspænding, mens jeg kiggede over på min mor, der stod ved vasken og skyllede frugt af.

Min far tørrede sig om munden med servietten og så over på mig. Og jeg så igen, for det hele var så enkelt.

Og så med ét splintredes min verden. Et usselt, ligegyldigt sekund, hvor jeg vidste, der var sket noget uafvendeligt, og jeg ville standse hans ord på deres svimlende rejse ud i rummet, ville bremse dem, inden de forsvandt fra mit synsfelt.

Nej, den havde ingen endestation, og hvad jeg så var blot det underste lag af noget, der blev større og større, jo længere jeg kom ud, og det blå ville helt forsvinde.

Himlen ville altid fortsætte, altid udvide sig. Himlen var uden ende.

Udenfor var det ved at blive mørkt, og jeg vidste, at jeg aldrig skulle se himlen mere, som jeg havde set den i dag og i går og i forgårs. Den eksisterede ikke længere, og alt hvad jeg tidligere havde foretaget mig havde kun været tjattede tilløb.

Forvirring, forundring, vrede blandede sig med en uendelig træthed, og jeg kæmpede mod at falde ned af stolen.

Jeg var en nar. Jeg burde have vidst det for lang tid siden. Jeg havde vidst det og alligevel spurgt.

Jeg ville græde men kunne ikke, for der var ikke noget at græde over og satte mekanisk tænderne i et livløst æble.

Vi sludrede videre om alt muligt andet, som jeg ikke hørte, fordi der kun var dette ene ene. Der var ingenting, ligesom nede i gården, og her måtte jeg falde ned og stå fast.

Næste dag lignede himlen sig selv.

Jeg gloede hævngerrigt op i den og havde lyst til at stikke den en på sinkadusen, men jeg besluttede at snigløbe den i stedet for.

På en eller anden måde skulle jeg nok få bugt med den, og jeg lo grumt og lykkeligt op i den og så, at den også lo.

Således indledtes et kærlighedsforhold mellem ufatteligheden og dens jordiske gesandt.

3. Værelset

Stilhedens ansigt så jeg på mit værelse. Herinde havde jeg et lille legebord og fire små stole, som havde været min fars, da han var lille.