Erik Otto Larsen

Frihedens skygge

Lindhart og Ringhof

Frihedens skygge

Copyright © 1990, 2017 Erik Otto Larsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711925782

1. e-bogsudgave, 2017

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. Kapitel

Bankdirektør Rudolf Kure sad ved sit skrivebord og så fraværende ud i luften. Egentlig havde han nok at lave, men fik ingenting gjort. Foran ham lå to stykker papir, som han sad og flyttede rundt på. I tanker lagde han dem tæt sammen, flyttede dem fra hinanden og lagde dem til sidst nøjagtig parallelt med skrivebordets kant. Direktørkontoret var en underlig blanding af gammelt og nyt. Bagvæggen var dækket af en mahognireol, hvor de øverste hylder var fyldt med tykke bøger med slidte læderrygge. Bag det store skrivebord – også mahogni – var der anbragt en hvid laminatplade med skrivemaskine, tekstbehandlingsanlæg og dataskærm med tilhørende tastatur.

Med en flad hånd på hvert stykke papir drejede han dem hjørne mod hjørne. Papirerne var ubeskrevne. Det ene havde et hoved med gammeldags, krøllede bogstaver: Sjællands bank & lånekasse i diskret gråblå skrift. Det andet havde Hovedstadsbankens røde, smarte logo i hjørnet. Om en måned ville ingen af de to stykker brevpapir kunne bruges, de ville være skiftet ud med et tredje. Formodentlig stadig med det røde logo.

Sammenslutning… fusionering. Direktør Kures hundredårige bank ville blive en underordnet del af en storbank. En filial.

Men det var nu ikke på grund af denne tingenes tilstand, at han var nervøs.

Han ventede en gæst. En kunde, han selv havde skrevet til og bedt om at komme: –… gider du lige kigge ind torsdag eftermiddag..?

Ikke et normalt forretningsbrev, han ville aldrig skrive „du“ i et forretningsbrev. Kure var den gammeldags bankmandstype.

Men denne Svend Fritze var han i familie med langt ude. Meget langt ude, godt nok. Det var hans svogers fætter.

Det var ikke for familieskabets skyld, at Kure inden for det sidste halve år havde bevilget ham to lån. Og for fjorten dage siden havde måttet afslå et tredje.

Det var nu heller ikke afslaget, der generede ham. I tredive år havde han næste daglig måttet afslå lån. Også til folk, der ligesom Fritze troligt havde sat deres løn i banken, måned efter måned i masser af år. Et lån var først og fremmest et spørgsmål om sikkerhed… sikkerhed for banken.

Kure lagde papirerne væk og sad en stund uvirksom. Så gav han sig til at fingerere ved en stor, forkromet møtrik med indgraveret firmanavn, der tjente som brevpresser. Hans øjne fulgte de blanke kanter uden at se. Da det bankede på døren, gav det et sæt i ham, som om nogen havde sagt „bøh“ lige bag ved ham.

Fritze var en stor, tung mand med kraftigt, gråt hår.

Normalt ville Kure have rejst sig og være gået rundt om skrivebordet og have trukket en stol frem. Men han blev siddende, som han havde planlagt. Rakte bare hånden frem. Den anden måtte strække armen ind over den brede skrivebordsplade. Jakkeærmet gled op, og Kure kunne se armbåndsuret med den hvide skive og romertallene. Ikke mange bar deres ur på højre hånd.

Fritze satte sig i gæstestolen.

– Du har bedt mig komme?

– Ja, jeg skrev til dig, fordi der er noget… noget, jeg gerne vil tale med dig om…

– Jah?

– Du var jo heroppe for nogen tid siden for at få et nyt lån…

– Som du afslog.

– Din kautionist var ikke god nok.

– Og jeg har ikke kunnet skaffe en bedre siden.

– Nej, det har du vel ikke.

Der blev et øjebliks tavshed, så sagde Fritze:

– Og hvad så nu?

– Ja, hvad nu? Direktør Kure talte ligesom til sig selv.

– Ja… du ville jo tale med mig?

– Ja, jeg… sig mig… hvordan går det med din kone?

Fritze trak umærkeligt på skuldrene.

– Nåh, det er det samme. Hun har det så nogenlunde.

– Ligger hun stadig på det hospital i Tyskland?

– Ja.

– Til ni hundrede kroner om dagen?

– Ni hundrede og firs.

– Det er næsten tredive tusind om måneden…

– Ja… jeg har heller ikke lagt skjul på, hvad lånet skulle bruges til, vel?

– Du har jo ikke en jordisk chance for at betale de penge tilbage!

– Nej, jeg forstår godt, at du ikke kan… jeg forstår godt din situation.

Direktør Kure fik et ærgerligt og irriteret træk om munden.

– Du forstår min situation? Nej, det skal guderne vide, at du ikke gør!

Han sukkede og lænede sig tilbage i stolen. Så fortsatte han:

– Men måske forstår jeg din. Sidst vi snakkede sammen, lagde du tingene på bordet. Og jeg har brudt min hjerne med, hvordan vi skal komme ud af denne her suppedas…

– Vi?

Kure svarede ikke. Han sad med pegefingeren på hagen og rynkede bryn. Ja, sandelig en suppedas! „Et fænomen af en god bankmand og et virkeligt forstående menneske.“ Sådan havde personalets tillidsmand karakteriseret ham på mødet, hvor han havde orienteret om fusionen og sin egen tilbagetræden. Han smilede selvironisk. Et „fænomen“ ligefrem? Smilet forsvandt, og han sagde alvorligt:

– Ved du, at min kone også døde af kræft? Det er ti år siden nu. Hun var sund og rask… på tre måneder blev hun gammel, tynd og ukendelig.

– Ja, det har jeg hørt.

– Jeg vil gerne have, at du forstår. At jeg opfatter din situation korrekt. Prøv at høre: For to år siden blev din kone syg. Hun blev indlagt på Herlev, og lægerne konstaterede, at det var cancer. I fik begge et chok, og der gik et par måneder med angst og smerter. Så blev din kone svagere, og lægerne sagde til dig, at det kun var et spørgsmål om tid. Det nægtede du at acceptere, og du…

Fritze lænede sig frem, som om han ville afbryde, men Kure løftede afværgende hånden og fortsatte:

– Du troede i hvert fald ikke på lægerne og prøvede at få hende flyttet til et andet sygehus. Det blev nægtet. For et år siden flyttede du hende så til et betalingshospital i Wiesbaden. Hun fik det også bedre, men det var dyrt. Du brugte dine sparepenge, måtte til sidst sælge hus og bil. Låne, hvor du kunne. Du brændte for, at hun skulle blive rask… intet andet betød noget. Sådan er det, ikke?

– Jo, sådan nogenlunde. Han fortsatte med en bitter klang i stemmen: – Men du ser dig desværre ikke i stand til osv… Lykken er ikke gods eller guld. Et lille trøstens ord: Tiden læger alle sår… var det af den grund, du sendte bud efter mig?

Fritze knappede sin frakke og gjorde mine til at rejse sig.

– Nej, sagde direktør Kure, nej, det var ikke derfor. Det var en helt anden historie, jeg ville fortælle dig.

– Nej, ellers tak. Ikke flere historier. Jeg går.

– Denne kan du desværre ikke slippe for.

Kure bøjede sig frem over skrivebordet og så den anden lige ind i øjnene.

– Jeg skal gøre det kort. Som du sikkert ved, skal vi slås sammen med Hovedstadsbanken…

Fritze rynkede brynene. – Nej, det anede jeg ikke.

– Nå, men det skal vi altså. Det har ellers stået i alle aviserne. Jeg har været til en masse møder. Ikke fordi jeg har haft den store indflydelse på sammenlægningen. Direktionerne har faktisk aftalt det meste i forvejen. Men jeg fik et godt indblik i deres arbejdsmetoder. Deres kontosystem og deres rembursafdeling. Og de viste mig deres sikkerhedssystem…

Fritze så temmelig uinteresseret ud… eller gjorde han? Han viste i hvert fald ikke mere tegn til, at han ville rejse sig. Kure fortsatte:

– De er noget mere moderne end vi er. For eksempel bliver deres kasser overvåget af tv-kameraer, som så optager et eventuelt bankrøveri… smart, ikke?

– Jo, det er det vel…

– De viste mig sådan en optagelse. Vel nærmest for sjov. For de havde faktisk haft et røveri for nogen tid siden. Men tv-optagelsen var ikke til nogen nytte. Manden var for godt maskeret.

Kure tav et øjeblik, så fortsatte han langsomt:

– Bagefter havde jeg en mærkelig fornemmelse af at kende røveren. Jeg spekulerede på det i flere dage. Hans holdning, hans statur, måden, han tog om pengebundtet på. Ja, han havde selvfølgelig handsker på…

– Ja, han var vel ikke idiot.

Kure lænede sig tilbage i stolen og prøvede på at slappe af… nu skulle det siges!

– Det er jeg heller ikke! Jeg kunne se hans ene håndled. Ikke mange bærer deres armbåndsur på højre hånd.

Fritzes stemme var rolig, da han svarede. Måske lidt for rolig:

– Hvorfor fortæller du mig den historie?

– Fordi… Kure havde et lille smil om munden og øjnene bag brilleglassene var venlige og medfølende.

– Fordi jeg ikke kender andre end dig med sådan et ur på højre håndled. Hvid skive og romertal. Og ingen, som har så god grund til at begå et bankrøveri. Men selvfølgelig… jeg kan tage fejl. Hvis du har et godt alibi… det kan du så bare fortælle politiet.

Fritze svarede ikke. Der blev stille på kontoret.

Klokken var lidt over tre. Ude fra banklokalet kunne man høre personalet tale med høje, glade fyraftensstemmer.

– Og hvis jeg ikke har noget alibi?

Fritzes stemme var lav og hæs.

Kure rystede langsomt på hovedet. Den sidste replik var vel en tilståelse.

– Du må melde dig!

Der blev igen stilhed i flere minutter. Fritze sad ubevægelig og så ned i gulvet. Han var bleg, og en åre i hans tinding var svulmet op. Ude på den anden side af væggen gik en møntsorteringsmaskine raslende i gang, men han så ikke ud til at høre noget. Han lignede en mand, der var ved at tage sit livs alvorligste beslutning. Han så op:

– Vil du gøre mig en sidste tjeneste? For gammelt bekendtskabs skyld?

– Og det er…?

– Lad mig vente en uge…

– En uge? For pokker, Fritze… om du melder dig nu eller om en uge… det er bare at trække pinen ud. Og jeg får formodentlig en ordentlig reprimande, fordi jeg ikke selv anmeldte min mistanke.

– Jeg nævner overhovedet ikke dig. Jeg siger, at det er min egen samvittighed, der tvinger mig til at gå til politiet.

– Nej, det må være endnu i aften! Jeg kan ikke…

– Hør her, jeg sagde til dig, at min kone havde det nogenlunde godt. Det var løgn. Jeg talte med overlægen dernede i går…

Fritze gjorde en synkebevægelse. Hans stemme var hæs og grødet:

– Han sagde, at det var forbi. Hun dør inden for de nærmeste dage. Det var meningen, at jeg skulle rejse derned i aften…

Kure mærkede, hvordan to modstridende følelser brødes inden i ham. Og mærkede, hvordan den ene fik overtaget.

– O.k. Du melder dig inden otte dage… ellers melder jeg dig.

Fritze så op. – Tak, sagde han og rejste sig.

Kure rejste sig også og rakte hånden over skrivebordet.

– Farvel, Fritze.

Han syntes, han måtte sige noget mere:

– Du vil komme over det. Både din kones død og din samvittighed.

– Du forstår nok ikke helt, svarede Fritze, jeg må naturligvis tage min straf, men jeg har ikke dårlig samvittighed. Jeg har kun gjort, hvad jeg måtte gøre. Også røveriet. Og jeg ville have gjort det igen, hvis det kunne have gavnet. Forstår du… jeg er helt overbevist om, at min kone også ville have gjort alt, hvad der stod i hendes magt, hvis det havde været mig, der var blevet syg.

Kure sad lidt og kiggede på den lukkede dør.

Fritze ville ikke få nogen hård straf. Ingen nævning ville kunne stå for den historie. Han syntes også selv, han kunne se en slags moral i det. En underlig syg og bagvendt moral.

Mærkeligt var det…

Måske var det det, man kaldte kærlighed?

Fritze lukkede sig ind i sin lille lejlighed. Selv om der var centralvarme, syntes han altid, at der lugtede af petroleum. Han havde gået rundt i gaderne i nogle timer. Det var ved at blive halvmørkt, men han tændte ikke lyset. Uden at tage overtøjet af stillede han sig foran vinduet i køkkenet og så ud i den blå sommeraften.

Det var løgn, hvad han havde sagt til direktør Kure. Han skulle ikke rejse til Wiesbaden i aften. Gudrun lå ikke for døden. Hun havde faktisk ikke haft det så godt i flere måneder, som hun havde det nu.

En uge… han havde en uge!

2. Kapitel

Han ville lave blomkålsgratin til middag!

Kriminalassistent Erik Svane mærkede en rumlen i maven og følte, hvordan hans spytkirtler begyndte at arbejde. Blomkålshovederne lå nede i bilen… sæsonens første. Det var måske synd at gratinere… man skulle måske…

Hans dør blev åbnet… værsgo, arbejde til dig… en stabel sager blev lagt på hans bord. Svane så på uret og sukkede. Der var fire en halv time til fyraften.

Han åbnede det øverste, grønne omslag og læste indstillingsarket, som han selv havde skrevet for to et halvt år siden:

Lasse erikson løslades den 12.07.90. Sagen gennemlæses den 10.07.90. Eventuel henvendelse.

E. Svane

Han sukkede igen. Som tiden dog gik. Var der allerede gået to et halvt år? Nå… måske syntes Lasse Erikson ikke, at tiden var gået særlig hurtigt.

Lasse… Svane huskede den store krop, det lyskrøllede hoved. Og han huskede også sagen så nogenlunde: Værtshusslagsmål. Vold med døden til følge. Fyren havde nægtet. Svane huskede, hvordan han i retssalen hårdnakket havde bedyret sin uskyld, og hvordan han efter dommen rasende havde udslynget sine trusler mod servitricen, på hvis vidneudsagn han var blevet dømt.

Ja, det var nok på grund af hende, han havde skrevet, at sagen skulle tages op nu. Heldigvis var det sjældent, at voldsmænd gjorde alvor af deres trusler og hævnede sig på vidner. Svane lænede sig tilbage i stolen, læste sagen igennem og gjorde nogle notater på sin blok. Så så han beslutsomt ud i luften: Nej… de skulle koges, blomkålene! I ganske lidt, letsaltet vand. Ikke for længe. De måtte gerne være lidt sprøde indeni.

Kit Mogensen… jo, det var sådan, hun hed, servitricen. Han tog telefonen og drejede nummeret. Men det var moderen, han fik fat i.

– Goddag, det er Erik Svane fra kriminalpolitiet. Må jeg have lov at tale med Deres datter?

– Næh, hun bor ikke her mere. Hun er blevet gift for over et år siden. Hun er flyttet til Spanien.

– Til Spanien?

– Ja, de har en restaurant dernede, hun og hendes mand. Hun hedder Sørensen nu.

– Men De har hendes telefonnummer?

Damen svarede ikke med det samme.

– Hun har sagt, at jeg ikke må fortælle det til nogen… Hun er vist stadig bange for ham, fyren. Ham, der slog én ihjel et sted, hvor hun arbejdede engang. Er det det, De vil tale med hende om?

– Ja.

– Hun har sagt, at jeg skulle være på vagt over for folk, der ville lokke hendes telefonnummer eller adresse ud af mig…

– Jamen, det lyder da også fornuftigt nok, svarede Svane. Men kan De så ikke bede hende om at ringe til mig?

– Til politigården?

– Ja. 33 14 14 48… lokal 112.

– Jo, jeg skal bede hende om det.

Svane lagde røret på. Så ringede telefonen. Det var lokalt… Kromann.

– Sig mig, kommer du ikke ned?

– Ned? Hvor ned?

– Du har selv skrevet dig på, mand. Har du glemt det?

– Glemt hvad? Et møde?

– Frokost! Pensionistfrokost…

– Var det i dag?

Svane lod øjnene løbe ned over kalenderbladet. Klokken 12.30, pensionistfrokost! Rødt udråbstegn.

– Det har jeg ikke fået skrevet op. Jeg har sørme dårlig tid, løj han.

– Så travlt har du vel heller ikke. Vi har købt mad til dig. Der er sgu ingen andre, der vil æde dit kaninfoder.

Svane var vegetar, og det blev han drillet lidt med. Sådan havde det altid været i politikorpset. Der skulle ikke mange afvigelser til, før man fik sine stikpiller eller sit øgenavn. Og så var det endda værre i gamle dage. Næsten ingen af de ældre kolleger, der i dag kom til frokost, blev kaldt ved deres rigtige navne.

– Hvornår starter vi?

– Vi er faktisk gået til bords.

– Godt, jeg kommer.

Svane listede ind midt under kommissær Kofoeds velkomsttale: –… ønske sig tilbage til de gode, gamle dage, dengang afdeling A hed Mordkommissionen, og hvor et drab var så sjældent, at det kom på forsiden af alle landets aviser. Jeg husker selv… dengang jeg startede i nittenhundrede og…

O.k, tænkte Svane og satte sig, man er allerede gået i gang. Fed nostalgi. „Gamle dage“, herlige gamle mordsager… „dengang under krigen“, „Amalienborgvagten“, „Niogtyvende august“. Nå, de der havde været grønne betjente dengang måtte vel for pokker snart have stillet træskoene. Efterhånden gled det vel ud. Ingen snakkede om „Damhusmordet“ mere…

Han så sig omkring. Ti-tolv af de ældre var mødt op. Resten var afdeling A’s nuværende stab, som benyttede lejligheden til at få en frokost på etatens regning.

Kommissæren sluttede sin tale med at udbringe en skål for „de gode, gamle dage“, og Svane gik i gang med sin salattallerken.

Han var kommet til at sidde ved siden af „Sheriffen“, en rynket og skaldet mand, som han kun kendte fra tidligere pensionistfrokoster. Svane brød sig ikke om at tiltale den gamle mand ved et øgenavn, men havde sandt at sige aldrig hørt hans rigtige.

Et par pladser længere henne sad „Jokke“, en overbetjent, som var blevet pensioneret for to-tre år siden. Ham havde Svane kendt og arbejdet sammen med. Og somme tider savnet i sit arbejde. Ikke fordi de havde været særlig gode venner, men Jokke var fantastisk godt inde i det kriminelle miljø i København og havde en hukommelse som en elefant. Han kendte og huskede alle, lige fra den mest sølle narkotyveknægt til den største økonomiske bagmand. Men ellers ikke særlig begavet, temmelig indesluttet og virkede lidt brutal. Mange i Københavns underverden åndede lettet op, da han blev pensioneret.

Svane lagde de små stykker tunfisk op på kanten af tallerkenen… det skulle være tunfisk naturel… ikke i tomat. Han kedede sig.

Frokosten varede i næsten to timer. Efter halvanden listede han af. Man var i gang med „Edderkoppesagen“, Hasselstrøm og „Fede Ejnar“. For Svanes vedkommende var det ligesom en føljeton.

Nå, men det var jo heller ikke for hans skyld, der blev holdt pensionistfrokoster. Om tyve år ville han selv være en af dem…

Mon de morede sig, de gamle?

Da han kom tilbage til sit kontor, ringede telefonen. Det var servitricen fra Spanien. Svane havde en god hukommelse for ansigter. Så snart han hørte hendes stemme, kunne han se hende for sig: Det tykke, røde hår, de lidt grove træk, de store, hvide tænder.

– Min mor fortæller, at du vil snakke med mig?

– Ja… tak, fordi du ringede. Jeg ved ikke, om du kan huske mig?

– Jo, det vil sige… der var en tynd en og en stor en…

– Det er mig, der er den store. Jeg formoder, at du kan tænke dig, hvorfor jeg har sat mig i forbindelse med dig?

– Ja… Lasse Erikson er løsladt, ikke?

– Næh, det er han nu ikke. Men det bliver han om to dage. Jeg var ikke klar over, at du var rejst til udlandet…

– Jeg vil sige det med det samme, afbrød hun, det er ikke på grund af ham! Vi har købt et lille værtshus hernede. Jeg er gift nu og har fået et andet navn. Jeg tror ikke, at han kunne finde mig, selv om han prøvede… jeg er nu ikke spor nervøs. Han er vist i øvrigt ikke særlig kvik, vel?

– Vi havde ellers tænkt at holde øje med ham et stykke tid…

– Ikke for min skyld. Jeg er godt af vejen hernede. Og min mand er stor og stærk.

Svane skrev en bemærkning på sin blok.

– Godt, så dropper vi sagen, Kit…

– Kitty. Kitty Sørensen.

– Ja, rigtigt. Kitty Sørensen. Farvel, fru Sørensen.

– Farvel… og tak for din omsorg.

– Det var så lidt.

Værtshuset lå på det indre Nørrebro, det, man før saneringen kaldte „Den sorte Firkant“, Blågårdsgadekvarteret. Det lå i et af de sidste huse fra „den gamle tid“, nedslidt, skævt og grimt. Saneringsplanen havde af en eller anden grund givet det et par år endnu. Når det var revet ned, og en rød klods var føjet til de andre røde klodser, var en epoke slut. Værtshuset havde vel engang haft et navn, men det kunne ingen mere huske. Engang for mange år siden havde den daværende ejer besluttet at gøre facaden i stand og var begyndt at male de afskallede mure. Men da halvdelen var overmalet (den halvdel med navnet), var han stoppet. Måske var malingen, måske var energien sluppet op. Nu stod der kun ordet Café underligt skævt over døren. Folk kaldte stedet „den navnløse café“, hvad der jo var et både originalt og poetisk navn. Men der var intet originalt eller poetisk over værtshuset. Det var uden hygge, snusket og dårligt besøgt. Manglede totalt den varme og jævne folkelighed, mange af kvarterets nu nedrevne værtshuse havde haft. Her var grønmalede vægge, plettede, gule fortræksgardiner, seks runde, trebenede borde med plasticduge, bardisk, hvor værten i reglen selv stod, halvgammel, halvnusset, halvskaldet.

Værten selv havde vel et borgerligt navn, men også det var gået i glemmebogen. „Gamleven“, kaldte man ham. Og som det går med absurde øgenavne, syntes folk, at det passede fint, og at han ikke kunne hedde andet.

Det var en hverdagsformiddag i juli måned. Udenfor var det solskin og varmt. Arbejdsløse, bumser og husmødre på indkøb fyldte bænkene på Blågårds Plads. Indenfor i caféen var der køligt og næsten tomt.

De sad sammen ved et af de små borde, Gamleven og dagens foreløbig eneste gæst: En høj, kraftig mand sidst i tyverne. Værten sludrede lavmælt, den unge mand svarede adspredt, mens han gennem gardinerne betragtede en pige på en af bænkene. – Se, sagde han, sikke nogle ben… Men i det samme rejste hun sig og forsvandt ud af hans synsfelt. Han sagde:

– Det her har jeg drømt om i to og et halvt år.

Gamleven dampede på sin cerutstump.

– Hva’?

– Det her! Den unge mand så sig om i det triste lokale og gjorde en altfavnende bevægelse, der både omfattede den fedtede bardisk, værten og det solplettede mylder ude på pladsen:

– Friheden, du… bajerne… pigerne. Ud og bestille noget.

Han bøjede sin store krop ind over bordet og så den anden ind i øjnene. – Jeg vil have arbejde… rigtigt mandfolkearbejde! Jeg er færdig med papirclips.

– Papirclips?

– Vi pakkede papirclips… et bægerfuld nede fra tønden, op i æsken… lukke… hen i stabelen, nyt bægerfuld…

Han gjorde bevægelserne: Op i æsken, lukke, hen i stabelen.

– To og et halvt år, sagde han tankefuldt.

– Var det slemt, Lasse?

– Slemt? Det var længe… satans længe…

Så klarede hans ansigt op. To dybe smilehuller viste sig i hans blege kinder.

– Jeg vil aldrig mere i mit liv røre ved en papirclips.

Et par ældre, grå mænd kom ind fra gaden og satte sig ved nabobordet. Gamleven rejste sig og serverede. Han spurgte ikke, hvad de ønskede. Med en bevægelse, der vidnede om et helt livs øvelse, strøg han kapslerne af de to pilsnere. Så satte han sig igen over for Lasse.

– Hva’… tror du, du kan få noget?

– Få noget?

– Ja, arbejde?

– Jeg rejser måske til Sverige. Der er altid noget at få oppe i skovene.

– Sverige? Hvad fanden vil du til Sverige efter? Du kan dårligt købe en bajer…

Gamleven var parat til at bruge sine overtalelsesevner. Før spjældturen havde fyren lagt en god del af sin ugeløn her hos ham.

– Hvorfor finder du dig ikke en pige? Hvis jeg var i din alder… du er jo en flot fyr, Lasse. Der er sgu piger nok her i landet.

– Jeg er svensker… Lasse så ud i luften og tav. Han havde altid taget beslutninger, som vinden blæste. Han var kommet til at sige „til Sverige“, så nu blæste vinden den vej. Der var masser af gode grunde. Dette skide land havde ikke behandlet ham ordentligt… der var mere plads og mere arbejde hjemme. Han tænkte altid „hjemme i Sverige“, skønt han havde levet sit halve liv i Danmark og talte begge sprog lige godt.

– Du skulle… Gamleven blev ved… Du skulle købe dig noget smart tøj. Og ta’ op ad kysten og finde dig en rig kælling… op til Vedbæk eller Rungsted, eller hva’ fa’en det hedder.

Gamleven havde ikke været uden for København i tredive år, så hans forestillinger om Øresundskysten var temmelig tågede.

– Der er masser af rige madammer. Hvis du har nogle penge, sku’ du få dig noget nyt tøj, og så…

– Tre tusind, svarede Lasse. Tre tusind for at skovle papirclips i to og et halvt år. Det kunne jeg tjene på en uge oppe i skovene. Efter skat.

Der kom et drømmende, blidt skær over hans ansigt, når han sagde „skovene“. Han huskede lugten af de enorme tømmerstabler, han huskede solskinnet, der plettede skovbunden under trækronerne.

– En gang havde han oplevet det… en ganske kort periode i en sommerferie hos en farbror oppe ved Tranemo.