Bent Rasmussen

Pistolen i skuffen

Lindhardt og Ringhof

Pistolen i skuffen
Forsideillustration: Kirsten Gjerding
Copyright © 1981, 2019 Bent Rasmussen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788711931479

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk
Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1

Jeg var lige så stille på vej ud ad porten.

Morgen var det. Koldt.

Eller var det bare regnen?

Min smukke lyshårede mor stirrede med sine blå glaskugler ud over Kirkebakken oppe fra vinduet. Om jeg nu osse kom ud på den anden side af porten, når jeg så let og muntert var smuttet ind i den fra gårdsiden.

Mor var helt borte i sine egne tanker og stod bare dér og falmede bag gardinerne. Jeg var sikker på, at der var problemer med ham Bjarne. Bjarne var hendes nye ven. Han var ti centimeter kortere end min mor. Men det var vist ikke så meget det, tror jeg. For øjeblikket var det Bjarne her og Bjarne der. Alle vegne og ingen steder. Bjarne, Bjarne. Når han så kom på besøg, faldt jeg altid over hans ben, og når han ikke kom, savnede vi ham. I hvert fald min mor.

Bjarne var murer og i fuldt sving med nogle ejerlejligheder oppe på Kirkebakkens øverste ende. Han ville komme i aften, havde han sagt, og mor havde taget fri hele dagen. Hun ville svæve rundt i rummene, når han dukkede op. Og når han så forsvandt igen, klappede hun sammen som en plante, der ikke kan tåle lyset fra hans røde ansigt.

Jeg havde mine bøger i en plastic-pose, fordi skomager Samson i kælderen var ved at sy min skoletaske sammen. Den var revnet både her og der, og nu lå den nede på hans bord og plagede ham dag og nat, så længe han ikke kunne tage sig i nakken og få den ordnet. Samson ville helst snakke, drikke øl eller udsmykke store blanke sten, som han fandt om søndagen, når han strejfede rundt nede ved fjorden. Og en gang imellem drillede Leo ham, så han hylede. Så stæsede jeg op til min mor. Når jeg næste dag læste avisen, kiggede jeg først alle overskrifterne efter. Måske havde han vredet halsen om på Leo i sin vilde vrede. Og når det en dag skete, kom det til at stå i avisen: Drengen Leo myrdet af den gale skomager Samson i kælderen i Kirkebakken 12. Jojo.

Leo skulle først møde klokken ni, fordi det var fredag, og så kunne vi altså ikke følges ad for en gangs skyld.

Det var sådan set osse helt lige meget.

Bare ikke lige den dag.

Allerede midt i porten hørte jeg den underlige lyd komme hurtigt nærmere og nærmere:

Da-da-dum-da-da-dum . . .

Som en rullende torden eller en flyver eller sådan.

Da-da-dum-da-da-dum . . .

Jeg standsede og lyttede.

Drønede så ud på fortovet.

Og så stod jeg altså dér og så den komme.

Et øjeblik troede jeg, at den var af jern eller bly. Men så skiftede den farve. I solstriben ved bagerens plankeværk blev den ligesom forgyldt i et kort sekund og derefter blålig og hvid.

Da-da-dum-da-da-dum . . .

Når man kendte Leo, kunne man godt forestille sig, at det var ham, der havde smidt et eller andet efter mig og råbt snotunge og den slags. Og selvfølgelig kiggede jeg straks op imod Leos vindue, men det var lukket og gardinet rullet ned.

Det var en pokkers fart, den havde på.

Vores gade hælder meget. Temmelig meget endda. Som en lang kælkebakke uden sne, der ender pladask i det sorte vand i havnen. Stejl og lige og farlig og fuld af brusende bække-løb, når det regner.

Jeg skulle have ladet den trille videre. Bare et lille skub med foden, og den var fortsat og gået til bunds i havnens tavse tjære-vand. Plump! Og ikke et eneste menneske ville have savnet den. Undtagen gartneren oppe på den katolske kirkegård, hvor korsene står på rad og række og spejder ud over byen. For det var derfra, den kom. Fredag morgen lidt i otte, som du allerede har fundet ud af.

Bare et lille skub, ja . . .

Hvorfor gjorde jeg ikke det?

Altså skubbede til den og lod den fare videre imod sin undergang.

Ud for vores port drejede den af, fordi der var en bule i asfalten. Hvis man var overtroisk, ville man helt forstå, hvorfor den netop stoppede ved porten.

Fordi jeg stod der.

Men den hoppede jeg selvfølgelig ikke på. Dengang. Næ-nej, som min mor siger, når hun mener noget andet end mig, hvad hun tit gør. Nænej. At den standsede for mine fødder var en tilfældighed.

Og nu lå den der og ventede på min nysgerrighed og mine morgen-blege grabber:

Tag mig så op, Jesper, gør! Du kan jo alligevel ikke dy dig, mand! Kom så, tag mig op!

Jeg bukkede mig langsomt ned og samlede den glatte runde stenkugle til mig.

For af sten var den. Ikke af jern eller bly, som jeg havde troet, men grå og tung og fyldt med en masse glitrende små korn.

Den var rar at have i hånden.

Jeg drejede den. Fik øje på nogle store sorte bogstaver, som var hugget ind i den.

RIP, stod der. RIP.

Rip, Rap og Rup! Og det her var altså Rip! Så grinede jeg ad min egen livlige og skrupskøre fantasi, mens jeg bar den ind i gården og hen til sandkassen ovre i hjørnet.

Jeg vidste helt præcist, hvor den kugle kom fra. Hvis den havde opført sig ordentligt, ville den stadig væk have siddet på sin søjle oppe ved kirkegården. Som en lille planet eller et håndtag for de trætte, når de pustede ud oven for trappen. En lille munter sol mellem alle de bedrøvede kors, som der var så mange af.

Jeg lagde mig på knæ og begravede kuglen dybt i sandet.

Klokken var mange, og jeg skulle løbe hele vejen til skolen for at nå det.

Jeg slettede alle spor. I eftermiddag ville jeg grave den op og børste den af og vise Leo den.

Man kunne jo også bare tage den under armen og gå op til gartneren og få findeløn og pjække.

En eller anden bankede på et vindue.

Jeg vendte mig forskrækket.

Det var min mor, der stod oppe i køkkenet og pegede på sit ur. Jeg vinkede og samlede min plastic-pose op.

2

Leo ville have, at vi skulle lave en monster-klub. Gys og genfærd og grove løjer, sagde han. Men foruden Leo og mig boede der kun en lille håndfuld ufærdige kravlebørn i vores ejendom. Når ungerne kom hjem fra børnehaverne, kom de op at slås nede i sandkassen. Af og til hakkede de deres mælketænder i kødet på hinanden og pralede med alt det, de havde bedrevet i deres børnehave. Det vil sige, Leos lillebror Nikke-Niels gik ikke i børnehave. Der var bare ikke plads, sagde de, når Leos mor spurgte. Og så sagde hun hver gang, at det gjorde vist heller ikke så meget, fordi hun jo kun arbejdede om aftenen og om natten. I en restaurant, der hed Café Krogen. Og så kunne Leo jo sagtens passe Nikke-Niels.

Den stærkeste af banden nede i gården var Beatrice, eller Trisse, som hun kaldtes. Hun var bomstærk og frygtløs. Trisse havde store muskler og en bred ende. Hun kunne bare ikke snakke helt rigtigt.

– Hvad hedder du? spurgte mig og Leo somme tider.

– Tisse, svarede hun så og grinede. Jeg hedder Tisse.

Og det lød skægt hver eneste gang, hun sagde det. Trisse kunne ikke finde ud af, hvordan man sagde »r«. Sikken en masse ballade for så lidt.

Trisse havde en slyng-ven, der hed Mie.

Mie gjorde, som Trisse sagde. Osse når de legede hurlumhej ovre i gården bag bagerens plankeværk. Bageren var nemlig hendes far. Derfor kunne de lege kvit og frit bag plankeværket. Og derfor snoede Mies lyse, tynde fletning sig som en kringle oven på hendes engle-hoved. Eller måske nærmere som en glitrende slange af blankt hår. Men nu var der jo det ved det, at faderen var bager og ikke slangetæmmer. Og så kom man nemmest i tanke om det med kringlen, der vred sig.

Mie og Trisse og Nikke-Niels og et par stykker til. Det var, hvad der var.

Men de vokser, for hver dag der går, sagde Leo. Og så var det kun godt, hvis der var startet en monsterklub med love og regler og bøder og buksevand og alt det, sagde han.

– Du er jo heller ikke for voksen, Jesse-Per, vel?

Den fyrede han af i hovedet på mig, når jeg blev ved med at sige ham imod. Og han blev hidsig og fornærmet, hvis jeg påstod, at hans idé med den monsterklub var tosset, fordi vi kun var to, der var gamle nok. Så vendte han næsten altid ryggen til og luskede over i hjørnet for at spille med sin nye fodbold.

Alt det her nåede jeg at tænke én gang til, inden Leo dukkede op henne i døren til gymnastik-salen.

– Skal vi følges? spurgte jeg.

Leo rystede på hovedet:

– Jeg skal på fritidshjem og så hente nikke-fyren ude ved min bedstemor og så hjem.

Så drejede han i en stor bue uden om mig og min plastic-pose og daskede af sted hen mod hjørnet. Tasken dinglede fra side til side. Ved stoppe-stedet ramte den imod det grå telefonskab. Gong! En gammel dame kiggede forskrækket efter Leo. Men der blev ikke en gang så meget som en ridse i malingen.

»Det blæser på månen«, stod der malet tværs over lågen. Ingen vidste, hvem der havde smurt det på, og hvad det betød. Men nu stod det der. Og mon ikke det var rigtigt nok: At det blæste på månen, selv om Leo og mig og alle andre kunne være ligeglade.

Leo gik i hvert fald bare videre. Ud i den store verden, som for ham hed fritids-hjemmet og bedstemor og Café Krogen og Kirkebakken 12.

– Du skulle ellers se noget, jeg har fundet! råbte jeg.

– Hvad så? Leo vendte sig et lille øjeblik.

– Gæt!

– Gider sgu ikke!

Og så var han væk.

Jeg kendte Leos mor vældig godt. Og hans forkølede lillebror Niels og undulaten og alle deres potte-planter. Men jeg ville gerne se hans far engang. Hans far, som var matros på et tankskib og aldrig var hjemme. Næsten aldrig. Og når han endelig dukkede op, foregik det mest på Café Krogen. Men det var en stor fordel for os andre i Kirkebakken 12. For Leos far var ikke nogen stille mand, og Krogen lå så langt borte, at ingen lyde nåede gennem gaderne og hjem til os.

Min mor smækkede vinduet op, da hun fik øje på mig nede ved porten.

– Stik lige ned til Samson og spørg efter tasken. Nu må den da snart være lavet. Grib!

Og så smed hun en lille pakke ned til mig. Inden i papiret lå nogle penge til skomageren.

– Jajajaja, skal jeg nok! mukkede jeg og gik hen imod kælder-trappen.

3

Var der nogen steder, der var de helt rigtige til vores monsterklub, var det skomager Samsons lave kælderrum med de revnede lofter og de lasede tapeter.

Jeg skubbede forsigtigt døren op, mens klokken bimlede og bimlede.

– Dav, sagde jeg, men nok alt for stille. Samson gav ikke en lyd fra sig. Tumlede videre med sin skrå i den brede mund, der fortsatte i nogle lige sprækker om til øre-flipperne.

På hylderne stod folks gamle og nye sko i lange geledder og trådte deres mærker i støvet. Måske var de mennesker, der havde indleveret dem til skomager Samson forlængst døde og begravede. Måske lå et par stykker af kunderne og ærgrede sig oppe på den katolske kirkegård, hvorfra jeg havde fået min stenkugle. Og måske var stenkuglen slet ikke beregnet på mig, men snarere ment som en advarsel til den sløve sko-flikker, der ikke engang lagde mærke til, at man stod midt i hans butik og kiggede sig omkring.

Solen stod lavt ind ad kældervinduerne, der vendte dels ud imod Kirkebakken og dels ud imod gården. Det lugtede af læder og tobak. Oppe under loftet hang en udstoppet musvåge og svævede i al bedrøvelighed på sine brede vinger.

– Dav, sagde jeg igen. Lidt højere.

Skomageren kiggede slet ikke op fra sit forklæde. Et sekund forestillede jeg mig, at han var død som de fleste af kunderne og nu bare sad dér på sin taburet og lod de sidste stakåndede lyde sive oven ud af kroppen.

Og hans gamle væg-ur tikkede tålmodigt videre, som om ingenting ventede. Hverken et liv eller en død. Bare tik-tak-tik-tak. Men jeg var sikker på, at trak Samson sit sidste åndedrag, ville også uret standse. Præcis på minuttet. For det var, ligesom ting og mennesker hang sammen på en mærkelig måde hernede i kælderen. Som om det, der skulle leve, spillede dødt, og det, der var dødt, fyldtes af liv. Alle disse tanker, var jeg sikker på, sprang bare lige lukt ud af min skræk og angst og uforstand. Jeg var i al hemmelighed en myre, et fnug, en kryster eller sådan.

Samson var ikke afgået ved døden.

Han holdt en hvid sten i den ene hånd og en pensel i den anden. Nu og da gyngede han forover og dyppede penselen i en lille blikdåse og tegnede med bløde blå streger nogle små fisk på stenen.

Så lagde han det hele fra sig med et suk og vendte sig på taburetten.

Han klemte øjnene næsten helt sammen:

– Den satans taske er færdig i morgen, snerrede han og kradsede i skægget. I morgen, ja . . .

– Jamen, der var ikke andet, sagde jeg og ville gå.

– Det kan være, du vil se mine sten, når du nu er her.

– Næ . . . nej . . . nejtak . . . Jeg har lovet min mor, at . . . at . . .

Han spærrede øjnene op:

– Sæt dig, knægt!

Jeg skulede over imod døren. Hvad var jeg i grunden bange for? Samson havde boet her i mindst hundrede år. Og skulle den gamle skævbider til at være en ny skræk inden i mig, så var det nok nærmest min forstand, der var noget i vejen med. Måske ville han hævne sig på mig. For alt det med Leo. Måske var det sådan. Og nu havde han mig altså. Han troede nok, at jeg digtede med på alle Leos drilagtigheder. Og Leo kunne være fræk nok til at stikke ansigtet helt hen midt for vinduet og råbe og skrige og skære grimasser.

Samson trak et brunt gardin til siden, mens jeg kravlede dybt ind i en gammel plettet stol lige neden under musvågen med de stikkende gule øjne.

I reolen bag gardinet lå alle skomager Samsons hemmelige sten. Han tændte en lille lampe, og alle stenene rakte lange mærkværdige skygger hen imod hinanden. Som om de levede og åndede. Vågnede med et sæt. Greb ud efter den nærmeste.

Samsons hænder rystede en lille smule. Sitrede. Sådan var det osse somme tider med hans ansigt, der ellers for det meste lyste venligt og gådefuldt som en måne. En gang imellem sitrede det osse i ansigtet. Under øjnene og langs med næsen. Men det var sjældent, at jeg kom så tæt på ham som nu.

Pludselig strakte han armen frem og viste mig en aflang sten, der godt kunne minde om en af de fisk, han sad og malede, da jeg kom. Farven i den aflange sten skiftede som farven på kuglen oppe fra kirkegården. Fra hvidt til blåt, efterhånden som han drejede den i lyset. Og hele tiden var der et gyldent glimt, som kom fra den svage lampe i reolen.

– Så blå, så blå som himlens hvælv

Af form som livets hjerte

Fra havets dyb du taler selv

Om døde sømænds smerte . . .

Det vers kom helt bag på mig.

Samson grinede og lagde stenen på plads.

– Jeg har fået den af en stenfisker. Ved du, hvad en stenfisker er? Det er en, der fisker sten . . . akkurat sgu.

– I morgen, sagde jeg og kravlede ud af stolen.

– Jaja, i morgen, sateme ja.

Han hev gardinet for og slukkede lampen.

– Farvel, sagde jeg og tog fat i håndtaget.

Da jeg ville åbne, greb han mig i armen:

– Den kønneste . . . Vil du se den allerkønneste, mester, vil du?

– Jeg skal op, sagde jeg. Nu.

– Nånå, jaja, sagde han og slap mig.

Jeg tumlede ud og smækkede døren i efter mig.

Trisse og Mie sad og gravede i sandkassen netop dér, hvor kuglen lå. Jeg havde godt hørt, at de var kommet, men jeg troede, at de var oppe ved Trisse.

– Dér skal I sgu ikke grave med jeres beskidte gulerødder. Det er forbudt, skal jeg sige jer. Strengt forbudt!

De rejste sig og gloede dumt ud i luften. Mie borede en finger langt op i næsen.

– Hvorfor må vi ikke grave, hvor vi vil? spurgte Trisse.

– Fordi, fordi, fordi . . .

– Du skal sige hvorfor, ellers graver vi, hvor det passer os!

– Der ligger en bombe eller sådan noget.

Så sprang de hylende ud af kassen og løb over til bageren. Og det ville de få en masse ballade ud af, vidste jeg. For ham kringle-smeden sov altid på den her tid. Og sådan som de hylede, bare fordi jeg sagde det med bomben. . . .

4

Stakkels Bjarne.

Mor slyngede sin nye idé lige i hovedet på ham, inden hun var færdig med at hælde kaffe op i hans kop.

Bjarne sad bare og nikkede, mens han rørte og rørte. Måske havde han fået kalk i øjnene eller mursten på hjernen. Eller han var bare træt.

Mor havde drøn på.

I år skulle det blive en jul, der vaskede sig. Jul i Norge med lange lige brædder under fodsålerne.

Bjarne på ski!

Det lød som en dårlig vittighed. Hold da op, mand.

Men Bjarne ville gerne være, hvor min mor var, og derfor bøjede han sig altid. Sådan og sådan og sådan. Stak hovedet imellem skuldrene som et æsel, der fik pisk. Og derved kom min mors bestemmelser til at svæve frit i luften som store udskårne bogstaver.

– Sne, sne og atter sne. Tykt og hvidt, jublede hun og kyssede ham på den tørre pande-hud.

– Jeg har altid elsket sne, mumlede Bjarne stille. Og jeg kunne mærke på ham, at det var en fed løgn.

Nå, men jeg kunne være ligeglad, for der var stadig væk lidt sommer og blomster-lugt i luften. Ind imellem, i hvert fald. Og der var lige så mange dage til jul, som der var nåle på et grantræ.

– Jesper, en pakke cigaretter. I automaten. Du ved godt hvordan man gør, ikke?

Jojo, selvfølgelig gjorde jeg det.

Bjarne gav mig nogle tiere og grinede skævt hen til min mor.

Så pilede jeg ned ad trapperne og ud gennem porten.

Det var først noget senere, da jeg stod og hev i købmand Mortensens automat, at jeg tænkte på kirkegården bagved.

Jeg vendte mig langsomt. Skruede først hovedet lidt til den ene side og så lidt til den anden. Drejede mig helt, da jeg havde cigaret-pakken i hånden. Nu er du jo skideræd igen, Jesper Fårekylling, du er. Hver gang pengene klirrede imellem fingrene, raslede løvet i linde-træerne. Som om det var en fæl aftale, de to ting havde gjort med hinanden. Og bladene var tørre som metal-plader og lød som tyndt blik, der ustandseligt ramlede sammen.

Lige ud for mig var lågen. Den var et indviklet fletværk af forvredent jern. Og midt på sad to ørne indfiltrede i hinanden.