Kirsten Mejlhede Krog

Ida og kærligheden

Lindhardt og Ringhof

Ida og kærligheden

Copyright © 1993, 2018 Kirsten Mejlhede Krog og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711936948

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forår

Idas øjne stirrer ud i luften uden at se på noget bestemt. Får og kvæg går i ét med lyngen. De er blevet lukket ud – og passer sig selv bag indhegningen.

Ida stiller vasketøjs-kurven fra sig og sætter sig ned. Hun kan så godt lide at være herude, hvor der ikke kommer folk. Hun læner sig tilbage i lyngen og lukker øjnene. Lytter til den stille brusen fra havet og til lærken, der slår sine triller oppe i luften.

Hun trækker vejret dybt og mærker duften af forår.

Pludselig hører hun en hestevogn komme rumlende. Hun sætter sig brat op.

Det er mælkevognen! Hvad i alverden vil Anton herud efter?

De tomme mælkejunger klirrer mod hinanden. Kusken har svært ved at styre vognen i de bløde, dybe hjulspor. Men nu stopper hesten da også af sig selv.

Ida trækker kurven til sig og dukker sig ned.

Det er ikke Anton. Det er ham den mærkelige fremmede, der er kommet til øen. De kalder ham for Maleren.

Ingen ved rigtigt, hvor han kommer fra. Og han holder sig for sig selv.

Helt ude på spidsen af øen har han tømret sig et lille hus. Han har boet der hele vinteren. Man kan se hans skorsten rage op ude i klitterne.

Han tjener til føden ved at tage rundt og male og tapetsere for folk – dem, der vil have ham til det.

Mor vil også gerne have malet sit køkken med blomster-ranker på væggene, ligesom flere af de andre koner har fået gjort det.

De siger, han er en slags kunstner. Men far vil ikke bruge penge på sådan noget pjatteri.

„Og man ved aldrig, hvad en fremmed ka’l kan finde på,“ siger han.

Nu gør manden tømmen fast og springer ned fra vognen. Han har en termoflaske og en madpakke i hånden og sætter sig til rette i lyngen.

Ida får helt ondt af ham. Så ensom han ser ud, som han sidder dér alene og spiser sin mellemmad. Der er nok ingen, der byder ham ind til kaffe.

Han sidder og kigger sig omkring.

Mon han kan mærke, at hun iagttager ham fra sit skjul?

Ida krummer sig helt sammen i lyngen, men skæver til ham gennem øjenkrogen.

Hjertet dunker i brystet på hende.

Bare han vil gå sin vej. Mor bliver sur, hvis hun ikke snart kommer hjem. Hun har været væk længe.

Hun sukker.

„Goddag!“

Det giver et gib i Ida.

Hun rejser sig op og børster febrilsk græs og lyngtotter af sin kjole. Tørklædet er gledet af hende.

Hun kan næsten ikke få luft.

Hvad mon han tænker om hende?

At gemme sig væk som et dyr, der tror sig skjult … Det gør normale folk ikke.

Ida bliver stående, bliver ved med at børste sig. Så skæver hun forsigtigt op.

Han smiler venligt til hende, og Ida prøver at smile igen.

Han ser nu ikke ud, som om han gør nar. Hun tør godt se lige på ham.

Han ser helt anderledes ud end andre ka’le herovre. Han har sort, krøllet hår, og brune øjne. Han er pæn.

„Hvad laver du herude?“ spørger han med en lille latter og ser på kurven.

„Jeg laver ikke noget … Det er bare Marens vasketøj. Det er nemmere at vaske det hjemme,“ siger hun genert og skraber med foden i græsset.

Det er jo ikke noget at sige til en mand. Men hvad skal hun sige?

At hun bare vil mærke foråret?

Folk gør altid nar og griner, når hun siger den slags ting.

Folk synes, hun er sær. Det ved hun.

Det er bedst at beholde sine tanker og sine ord for sig selv.

Ida sukker og har næsten glemt ham, da han igen taler til hende:

„Jeg skal rundt på gårdene og sætte spandene af. Du må gerne køre med,“ tilbyder han venligt.

Han rejser sig op.

„Det er ikke så godt,“ siger hun nervøst og hanker op i kurven. „Jeg må hellere … Jeg stikker over lyngen. Det er nemt nok.“

„Jeg er så vant til at gå den vej,“ tilføjer hun genert.

„Men jeg vil gerne,“ bliver han ved.

Hans øjne ser så rare ud, da han siger det.

„Jeg hedder Arne!“ siger han så.

Ida trækker vejret hurtigt.

Så underligt alting pludselig er – som om hun er ligesom andre piger, som mænd gerne vil i snak med.

Og han siger sit navn!

Hun blusser. Måske ser han en pige som findes inden i hende …

Én, de andre ikke kender.

Ida ser forvirret op.

Hvad var det, han sagde til hende?

Hun har så let ved at falde i tanker.

„Jeg må hellere gå,“ siger hun nervøst. „De venter på mig.“

„Jamen, du må godt køre med, så kommer du da hurtigere hjem!“

„Nej, nej, det går ikke.“ Hun ser forskrækket på ham. „Jeg vil ikke have, at de skal se det.“

„Se hvad?“ spørger han forundret.

„At vi er sammen …“

Arne ser eftertænksomt på Ida.

Han ser en høj, kraftig pige med et stort, lyst hår. Men hun går i noget underligt tøj, der får hende til at se kluntet ud.

Det må være hende, bonden fortalte ham om, da han malede deres køkken. Pigen var lidt til en side. Sky og sådan … Hun levede i sin egen verden.

Folk havde vænnet sig til hendes sære væsen. Man lod hende være i fred.

Det var al ære værd, at forældrene havde beholdt hende derhjemme. Det behøvede de ikke. Der fandtes anstalter til den slags mennesker, mente bonden.

Men hun var vist helt god til at bestille noget, og når hun gjorde gavn for føden, så …

Dem om det.

Arne føler sig usikker.

Hvad mon der foregår inde i hovedet på hende? Hvordan skal han slippe godt fra det her?

Han må gøre noget for at berolige hende – og siger henkastet, at han har fået mælketuren, fordi Anton døjer med sin gigt.

Ida nikker bare.

Arne ser ud over lyngen.

„Ja, i morges blev jeg vækket ved, at en ko stak hovedet ind ad vinduet. Så kom jeg i hvert fald op til tiden.“

Ida ler højt, men holder sig i det samme for munden, som om hun ikke er vant til sine egne lyde. Men hun er ikke angst i blikket mere. Hendes øjne er store og blå. Nu ser hun nærmest nysgerrigt på ham.

„Jamen, så … Så kører jeg,“ siger han og går hen mod mælkevognen. „Vi ses nok en anden dag,“ siger han venligt.

Hun nikker og ser efter ham.

Han løfter hånden til et vink og slår knald med pisken i luften.

Så er han væk.

Lidt fortumlet går Ida hjemad.

Så rar han var.

„Vi ses nok en anden dag,“ sagde han. „Arne …“

Det risler sødt gennem hendes krop.

Ida har hørt sin storesøster synge de kønne sange om kærlighed. Om smukke mennesker, der elskede hinanden, og som døde, hvis de ikke kunne få hinanden.

Alt var vældig sørgeligt.

Ida har aldrig prøvet at danse med en ka’l.

Engang de spillede op til dans nede på engen, listede hun derud.

Hun gemte sig bag et træ og vuggede i takt til musikken.

Men hun vidste godt, at ingen ville byde hende op.

Ida husker den dag som så mange andre … Hun hørte dem le højt.

„Ida …? Nej, ellers tak. Om hun så bød sig til – splitter nøgen.“

En pige satte i med et latterhvin, og så lo de allesammen. De brølede af grin.

Hun stod bag ved træet og hørte dem.

Hun vendte ansigtet ind mod træets bark, mens blodet brændte i kinderne. De måtte ikke se hende. For Guds skyld.

Skammen brænder og prikker i hende, helt ud i fingerspidserne, hver gang hun tænker på det. Der er ingen mand, der vil have hende.

Men i dette forår lever også hun.

Hun, den grimme, krum-bøjede Ida, der ikke kan snakke ordentligt med folk.

Nu kender hun én … Han har sagt sit navn. Det må vel betyde noget …?

Ida har ingen magt over den lille dansende hjertebanken, der får hende til at smile fjollet og løfter hende ud af den daglige trummerum.

Når Ida henter køerne hjem til aftenmalkningen, er hendes øjne rettet mod Malerens hus. Og hun ser røgen fra skorstenen.

Idas nysgerrighed er blevet vakt.

Mon han står derinde og laver mad til sig selv?

Hvordan mon han bor?

Har han seng og bord og stol?

Er han alene, når han spiser?

Og når han sover …?

Er han mon alene, altid?

En lang mælketur

På afstand ser Arne hende komme gående gennem lyngen. Hun kan åbenbart bedst lide at gå den vej, hvor der ikke kommer folk.

Også nu bærer hun på en stor kurv. Og en mælkespand! Det er lige godt fandens, som de forældre lader hende slæbe.

Arne får ondt af hende.

Pigen ser så ensom ud. Hun ligner en gammel kone, som hun går dér i sit mærkelige tøj. Kjolen går hende til anklerne, og om hovedet har hun et stort, broget tørklæde.

Han har spurgt Anton ud om pigen, om hvorfor hun går så mærkelig klædt. Men Anton vil ikke snakke om hende.

„Herovre blander vi os ikke i, hvordan folk behandler deres børn.“

Det lød som en advarsel!

Arne bestemmer sig for at lade, som om han ikke har set hende.

Han rejser sig op og går hen mod mælkevognen.

Hoppen står og nipper til en hybenbusk. Han klør den under mulen og giver den resten af sin mad.

Så sætter han sig op i vognen.

Han sukker og skæver hen til pigen.

Hun er standset op et stykke væk. Hun står dér, helt stiv som en statue, med kurven og mælkespanden i armene.

’Sådan kan man sgu ikke behandle et menneske,’ tænker han arrigt.

Han vender sig om mod hende.

„Goddag igen.“ Han smiler til hende.

Hun sender ham et forsigtigt smil.

Arne bliver forlegen, for han kan se i hendes øjne, at hun har lagt mere i deres første møde end han.

Han ville bare være venlig.

Nu slipper han ikke.

„Tjae … som du ser, så er jeg på vej ud med spandene,“ siger han let. Så tager han sig sammen og spørger, om hun vil køre med i dag.

Pigen nikker roligt, som om det er derfor, hun er kommet.

„Du skal bare sige, hvor jeg skal sætte dig af,“ siger han så.

Og Arne får at vide, at hun skal ud til Maren.

Han rækker hende hånden for at hjælpe hende op på bukken. Men hun bliver genert og virrer med hovedet.

Han må være varsom. Han vil for alt i verden ikke gøre hende bange.

Han lader hende være, og hun kravler selv op. Hun sætter sig bag i vognen, mellem de tomme mælkejunger, som han skal have sat af rundt om på gårdene.

Han sætter den tunge kurv og mælkespanden ved siden af hende. Så sætter han sig selv op og begynder at køre.

Han peger med pisken.

„Du bor derovre, ikke?“

„Joe …“

„Din far handler med heste …?“

„Joe …,“ siger hun igen. Ved Maleren da ikke, at det er far, der er slagteren?

Ida får munden på gled, og lidt forpustet fortæller hun, at folk sender bud efter hendes far, når der skal slagtes får og grise.

„Det er dig, der passer alt det kvæg, I har ude i indhegningen, ikke?

Jeg mener, at jeg har set dig derude,“ tilføjer han forsigtigt.

Ida blusser i begge kinder.

Så har hun heldigvis nok at gøre med at holde sig fast.

Lige nu slingrer vognen på den ujævne vej. Hoppen slår over i trav.

Lyden fra hovene banker, og mælkejungerne gynger mod hinanden. De skramler, så folk, der arbejder i markerne, vender sig om for at se efter den nye mælkekusk.

Hjulene giver sig, da hoppen traver om hjørnet, ud på landevejen, uden at tage farten af. Hoppen slår med halen.

„Ja, den længes efter at komme hjem,“ siger Arne. „Det kan ikke gå hurtigt nok. Du er ikke bange, vel?“

Nu ler hun ligefrem.

Arne mærker pludselig en stor ømhed for hende.

Han giver hesten løse tømmer.

„Den finder selv vejen. Den ved, hvor vi skal stoppe. Vent, så skal du bare se!“

Ida ser ud over de lysegrønne marker og de mørkegrønne enge, hvor kvæg og heste går og vifter fluer væk med halerne. Hun ser de hvide får, som ligner snefnug i den brune lyng længere ude.

Ida smiler, uden at hun ved af det. Og hun ved ikke, at manden foran på bukken skæver til hende.

Når hun smiler, er hun en helt anden pige. Hendes ansigt bliver næsten smukt. Det kuede og ængstelige er væk for et øjeblik.

Arne får hesten til at standse.

„Du kan godt komme op og sætte dig her. Så kan du bedre se dig omkring!“

Og han vender sig om og rækker en arm over og hjælper hende.

„Her sidder du bedre.“

Han rykker ind på sædet. Han vil ikke have, at hun skal være bange for ham.

Han nikker til hende.

„Nu bumper det ikke så slemt, vel?“ siger han og smiler.

„Du skal ikke tage dig af, hvad folk siger. Det gør jeg ikke!“

Pigen har sin fulde forstand. Det er Arne sikker på.

Det er angsten, der gør, at hun lukker af – og bliver stum og fjern.

Han er bare lidt bekymret for, om pigen kan finde vejen her. Hun plejer jo at gå over lyngen til Marens hus.

„Du skal bare sige til, når du skal af,“ siger han prøvende.

Men hendes kinder gløder, da hun siger, at det er lige meget … Hun kan godt lide at køre i hestevogn.