Holger Rützebeck

Den danske sommer

en fortælling om en ferie

Lindhardt og Ringhof

Den danske sommer: en fortælling om en ferie

Copyright © 1902, 2018 Holger Rützebeck og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711937310

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

I

Med et Par Børn begynder Historien, med Thorvald og Mary, saaledes som de præsenterede sig den 7ende Juli om Eftermiddagen et Aar i Slutningen af forrige Aarhundrede.

Vi gør deres Bekendtskab paa en heldig Dag, thi de har været til Omflytning i Kommuneskolen, og deres ydre Pragt er overvældende. Thorvald har Sko, nystrøget Bluse og en gloende rød Pæon i Brystet; Mary har lyseblaa — lidt snavsede — Sløjfer i Tindingelokkerne efter samme Mode som Viceværtens Pudelhund. Naar man hører, at de kalder hinanden for »Thorvalt« og »Marry«, ved man med det samme, at det er Københavnerbørn.

Thorvald er elleve Aar; han er hvidhaaret og lavbenet ifølge den Tillempning, som Naturen synes at have foretaget med Friskolebørns Ben af Hensyn til det Maal af Strømper, som Forældrene kan overkomme. — Selv vil han helst gaa barbenet men det maa han ikke for sin Moder. De fleste Ting i Verden, han sætter Pris paa, maa han ikke for sin Moder; dog er han ikke forpint af denne Kendsgerning, da han forlængst har opdaget, at han kan gøre alle disse Ting, naar hans Moder ikke ser det. I Panden har han en ikke helt lægt Skramme, der hidrører fra hans sidste Luftfart ned fra en Bunke Brosten paa Kommunens Stenplads, og paa det ene Ben, — for at bruge et mildt Udtryk — har han en svag blaa Stribe. Hans Lærer har nemlig en af Eksamensdagene slaaet ham med Spanskrøret, fordi hans Sidekammerat kom til at fløjte midt under Eksaminationen. løvrigt ligner han de andre Drenge i Gaden saa meget, at man forbavses over, at hans Moder kan kende ham i den Flok, der hujer hjem fra Skole om Eftermiddagen.

Mary er ni Aar. Hun har et Par kønne blaa Øjne, klar Hud, en lille Stumpnæse og en »Rottehale«, hvis Baand bliver tabt og fundet over hundrede Gange om Dagen. Hun græder tidt og med et stort Forbrug af Vand, men man kan godt ved en passende massiv Spøg faa hende til at skoggerle et Øjeblik efter. Hun lever i Fred med hele Verden, er ikke som sin Broder Thorvald altid Genstand for uretfærdige Læreres Forfølgelser, og selv om ikke just Englene vilde være glade over alt, hvad hun foretager sig, saa er i det mindste hendes Moder nogenlunde tilfreds. Og derfor er Mary det ogsaa.

Vi ser dem for første Gang i en stor, snavset Gaard, hvor de leger med en Papirsbaad i et Kar med jævnt smudsigt Vand.

— »Du, Marry, — det er Nansen, der er ude og sejle. — »Nej, det er Storebælt! Du, Marry, der huggede jeg en Flue, den sidder vi i Baaden.«

»Jamen, saa flyver den, Thorvalt.«

»Vi ta’er og sidder den i en Spytteklat, saa kan den ikke spæne. Kan du ta’ de Fingre væk fra Karret, Tøs, ellers drukner Fluen. — Du drukner ogsaa nok i Morgen.«

»Næ, man kan ikke drukne paa et Dampskib.«

»Det kan man vel nok, det manglede bare. Der er Bølger, der er ligesaa høje som Frihedsstøtten, der kan man vel nok drukne, hva’. Nu skal vi lave Storm. Ta’ og skub til Karret!«

— Nu ved enhver, der har været saa lykkelig at lege med Papirsbaade i et Kar, at en Storm er meget vanskelig at fremstille. Der bliver en Slags »hul Sø«, men ingen rigtig krappe Bølger, og pludselig gaar Vandet over Kanten og drukner ikke Skipperen men Rederen.

Just som Thorvald og Mary med et Dobbelthvin undflyede Bølgerne, tog en moderlig myndig Stemme Ordet fra et trediesals Vindue.

»Vil I væk fra Karret af. Skal I staa og svine Jeres ordentlige Klæder til, saa kan I blive hjemme i Morgen, ved I, hvad det er! Op med Jer fra Gaarden!«

— »Det er dog et S—. Svineri, de Unger laver.«

Det var Viceværten, der kom dragende over Gaarden med en Spand af ubestemmeligt Indhold. »Kan De ikke holde Ungerne væk fra Karret af, Mdm. Jensen.«

»Det kan jeg vel nok, naar jeg er oppe paa tredie Sal, hvad! De skulde før ta’ og sige til Mdm. Hansen om at feje Kykkentrappen, for den har ikke været rørt i tre Uger.«

Han følte sig ramt og forsvandt med Spanden ned i Kældergangen.

— Mdm. Jensen »stod i Vadskeballien«. Det lille Køkken var fuldt af Em, og ud fra Taagen lød hendes Stemme som korte Recitativer, afbrudt af Soloer paa Vadskebrættet. Børnene stod ude paa Trappen.

»Det vil jeg bare sige dig Thorvalt og dig med Marry, at naar I kommer ud til de fremmede Folk, saa skal I være skikkelige og artige. — For naar de er saa flinke, at de altsaa vil have Jer, saa maa I ikke jage efter Hønsene, og for Guds Skyld kom ikke for nær til de Møllevinger. — — Og du Marry, du skal sørge for, at Thorvalt ikke tager den rene Bluse paa lige straks, I er kommet der. — Men der er rigtignok morsomt paa Landet, kan I tro, meget bedre end som i København. Da jeg var en lille Pige og boede ude paa Landet, var jeg tidt med min Moder oppe i en Mølle —«

»Det har Marry med været,« sagde Thorvald.

»Hvad er det for en Snak.«

»Jo, hun var oppe i en til Eksamen.«

Hans Moder svarede ikke paa dette Fortolkningskunststykke. Der var kommen en Pause i Skrubningen. Hun saa tankefuld ud gennem Vinduet over paa den smudsige graa Mur og følte pludselig selv en stærk Længsel efter grønne Træer, efter Sollys over gule Agre og kølende Skygge bag duftende Høstakke. Det var saa længe, længe, siden hun havde set det. — Men nu skulde alle disse Herligheder opgaa for Børnene, saa fik det blive godt med hende selv. Og Skrubbene begyndte igen og med dem Formaningerne.

— Dagen gaar til Ende, og der er Stilhed i det lille Værelse. Thorvald snorker paa Kraft, men Mdm. Jensen kan ikke sove for Smerter i Haandledene. Saa hvisker det fra Marys Seng:

»Moder.«

»Ja, mit Lam.«

»Er det sandt, at Thorvalt siger, at der er Bølger, der er lige saa høje som Frihedsstøtten?«

»Nu skal du sove Marry, vi skal op Klokken fire i Morgen.«

— — — — — — — — — — — — — — —

»Se saa, pyh ha, — det var det Skoleaar!« siger Frk Bursch uden for Skolens Laage. — »Farvel Hr. Christensen, god Fornøjelse i Ferien!«

»Tak i lige Maade. De skal formodentlig udenlands i Aar.«

»Udenlands, jeg! Nej sikken en Tanke. Tror De, at man kan rejse udenlands med den Smule Gage, vi har.«

»Var De ikke i Norge i Fjor?«

»Norge! Kalder De Norge for Udlandet, nej ved De hvad! Nej, — naar engang Retfærdigheden sker Fyldest og vi kommer paa lige Lønning med Lærerne —«

»Det kommer De aldrig!«

»Nej det vil jeg saamænd bedst tro. Men det er uretfærdigt, for vi Lærerinder udfører vort Arbejde lige saa godt som Lærerne og sommetider lidt til, og vi har i Virkeligheden akkurat ligesaa store Udgifter —«

»— Saa —?«

»Aa ja, vis vas; jeg ved nok, — Deres Tobak, som De altid kommer med. — Tror De ikke, jeg ryger.«

»Jo. Men jeg har Kone og tre Børn.«

»Ja er der nogen, der har bedt Dem om det. — Nej, jeg og Frk. Taube skal saamænd over til en velsignet Møller, et Sted, der hedder Hvidbjerg. Aner ikke, hvad det er for en Menage, vi faar maaske ikke andet end Melvælling hele Dagen. Men fuldstændig Ro, det er det vigtigste, jeg er overnervøs. — Farvel, Farvel!«

»Kom nu lille Taube, lad nu være med den Interesse for Skolen og dens Gerning, naar vi har seks Ugers Ferie.«

»Jeg venter paa, at Oda og Carla skal komme ned,« svarer Frk. Taube, »jeg har ikke faaet sagt Farvel til dem.«

»Aa, saa højtideligt tager vi det ikke. Jeg siger: God Fornøjelse i Ferien! og alle Ungerne raaber i Kor: Tak i lige Maade! — Den Fornøjelse, de skal have, er det saamænd ikke værd at gøre Ophævelser over.»

— Da Oda og Carla passerede hende og afgav den obligate Hilsen, der engang i Tidernes Morgen har været en Nejen, men som nu er et Hop til Vejrs med krummede Knæ og et klaprende Nedfald paa Træskoene, prikkede Frk. Bursch efter Carla med sin Parasol og sagde:

»Morsomt lille rundt Kineserfjæs paa den der! Ved du, at vi har en hel Suite af den Familie?«

»Ja, der er jo to paa Drengesiden.«

»— og hun har en tre fire smaa Søskende hjemme. Skal der nogen af dem ud i Sommer?«

»Nej desværre. Jeg agiterede hos Lærer Hansen ovre i Hvidbjerg, — han er saa flink til at skaffe Pladser, men han kunde ikke mere. Han havde fyldt alle de Steder, han kendte. Der er nok ogsaa et Par Stykker hos Mølleren.«

»Hos Mølleren! Aa jeg ulykkelige Menneske! Men kæreste Täubchen, hvorfor har du ikke sagt mig det før. Skal jeg have det velsignede københavnske om Ørene paa mig, saa er det halve af Ferien spoleret.«

»Aa — Overdrivelse!«

»Aldeles ikke, jeg siger udtrykkelig: spoleret! Der er ikke givet os alle en saa himmelsk Følsomhed, som du har. Du vil formodentlig sidde og give dem Privatundervisning derovre, — men saa kan du det, saa tager jeg ud paa Heden ganske alene. — Er de Børn her fra Skolen?«

»Nej, aldeles ikke. Saa vidt jeg ved, er de fra Vesterbro.«

»Naa, det var endda godt. Ja, ja, lad os nu se at komme hjem og faa pakket. — Husker du at købe Snørelidser, — og tag en Rejseliste med inde fra Byen, at vi ikke tager fejl i Morgen. — Der skal være Kaffe til dig, naar du kommer hjem. Farvel. — Farvel Hr. Viceinspektør og god Fornøjelse i Ferien!« — »Farvel.«

— — — — — — — — — — — — — — — —

Sceneforandring. Tre Studenter, tre lange Piber, der paa Grund af indviklede Manøvrer strør deres Aske ned i tre Kofferter, tre Kaffekopper, af hvilke den ene i et ubevogtet Øjeblik vælter over et pænt Bordtæppe, og en Husfrue, der i det samme træder ind ad Døren.

»Det var dog rædsomt kedeligt Fru Topp,« siger Student Eriksen, »jeg anede virkelig ikke, at den stod der.«

»De staar ogsaa lidt usikkert de Kopper,« mumler Student Jansen.

»De staar meget sikkert, naar man har Øjne i Hovedet!« — —

En lang og uhyggelig Tavshed. Fru Topp mønstrer Skadens Udstrækning.

»Ad kemisk Vej maa man sikkert kunne fjerne saadanne Pletter,« ytrer Student Baumann forsigtig. Han er Mediciner og læser til Kantussen.

Fru Topp indlader sig ikke paa kemiske Spørgsmaal. Hun tager Bordtæppet af og begynder at gaa. Men i Døren standser hun, vender sig og siger:

»De skal formodentlig have mange Bøger med Dem i Ferien, Student Jansen. Hvis De ikke har Plads, saa kan der godt være nogle i min Koffert.«

Dermed forsvinder hun.

Dyb Tavshed, til Lyden af hendes Skridt taber sig i Korridoren.

»Hvad var det for en Krigserklæring?« spørger Eriksen.

»Aa,« siger Jansen, »det var en lille Venlighed til mig. Hun vil dermed antyde, at naar jeg har faaet haud til Filosoficum, saa gør jeg bedst i at studere flittig i Ferien.«

»Hun er jo splitter gal!«

»Naa, — nej hun er uvidende, et stakkels uvidende Menneske, det er det hele. Fordi jeg ikke deler Professor Kromans Anskuelser om Aarsagssætningen, — og I maa indrømme, at det var egentlig ikke andet, der var i Vejen, saa tror hun, at — — —«

— »Du skulde prøve paa at vise hende, at hun rent filosofisk set slet ikke ved noget om det Bordtæppe. Hun føler Egenskaben: vaad, hun ser Egenskaben: lysebrun og hun lugter Egenskaben: kaffeagtig, — men det X, der bærer alle disse Egenskaber, ved hun intet om og har derfor ingen Grund til at være gnaven paa dettes Vegne.«

»Nytter intet. Imod Dumhed kæmper selv Guderne forgæves. — Lad os gaa en Tur paa Langelinie, saa kan vi pakke i Aften.«

— Uden for Gadedøren møder Trekløveret Kandidat Vesterdal, der har manuduceret dem til den filosofiske Eksamen.

»Naa,« siger han til Jansen, »er De kommen over Deres Ærgrelser med Aarsagssætningen?«

»Ja vist, det er et overstaaet Stadium. I Morgen rejser vi alle tre paa Landet med Hun-som-maa-adlydes.«

»Er det Fru Topp, De har opkaldt med det stolte Navn fra Rider Haggards Roman?«

»Ja. Hun hersker over os med den samme mystiske uimodstaaelige Magt, som Rider Haggards Dronning udøvede over sine Husslaver. Hun er en komplet Hun-som-maa-adlydes. Ja, — maaske knap saa gammel — og lige knap saa køn.«

»Hvor skal De hen?«

»Et Sted, der hedder Hvidbjerg Mølle.«

»Ja saa. Jeg kommer maaske ogsaa om ad den Kant, saa skal jeg kigge ind og se Deres Menage. Farvel, og god Fornøjelse i Ferien!«

— — — — — — — — — — — — — — — — — —

Lad Studenterne gaa paa Langelinie og Fru Topp vadske Bordtæppet i Quillayabark, saa følger vi Cand. Vesterdal.

Han gaar op i et Hus og op ad mange mange Trapper. En Gang standser han lidt ved et Vindue og ser længe ud, — han gaar endogsaa et Par Skridt ned ad Trappen igen, som om han betænkte sig, men til sidst banker han med en rask Beslutning paa en Dør højt oppe.

Det varer lidt, inden der bliver lukket op. Endelig aabnes Døren af en anden ung Mand. Han er kraftig og undersætsig med tykt krøllet Haar og dybtliggende Øjne. Paa hans Hage glæder Skægstubbene sig ved en uforstyrret Tilværelse, og den Slaabrok, han er iført, har et sindrigt Ventilationssystem med Huller og Flænger. Værelset er uhyggeligt. To store Reoler, der svømmer over med uindbundne Bøger og Hæfter i kaotisk Forvirring, en gammel rød Sofa med et ulægeligt Hul midt paa Betrækket, Ølflasker og Petroleumsflasker under et Fyrretræsbord, og en Pibe i hvert af Stuens tre Hjørner.

Han modtager ikke Vesterdal med nogen overstrømmende Glæde. Denne placerer sig i Sofaen, og hans Øjne er i Begyndelsen af Samtalen lidt forlegne.

»Du maa gøre Alvor af det Povl,« siger han, »baade for din egen Skyld og for den gamles derovre. Du gaar jo og falder rent sammen i dette her. Det vil blive lettere for dig, naar du kommer hjem.«

Povl stiller den Pibe, han har i Haanden, hen i det fjerde ledige Hjørne af Stuen, sætter sig paa en Stol og siger:

»Jeg tror, at jeg aldrig kommer over det.«

»Aa jo vist. Du er da ikke saa fattig en Mand, at du kun har det ene at leve for. Men du maa tage dig sammen.«

De dybe Øjne ser paa ham med et saa haabløst Udtryk, at han uvilkaarlig trækker paa Skuldrene ad sine egne Ord. Længe kæmper der noget i Povls Ansigt, og tilsidst bryder det løs i en Krampehulken, der er pinagtig nok at høre paa hos en Kvinde, men rent ud uhyggelig hos en Mand.

Vennen klapper ham beroligende paa Skulderen.

»Hvor du dog er nervøs kære. Ja, du trænger rigtignok til at komme i anden Luft.«

»Du ved ikke, hvor forpint jeg er,« kommer det stødvis. »— — Nu ved jeg, at jeg har haft Uret mod hende, — blodig Uret, — og jeg kan dog ikke bekvemme mig til at gøre den Uret god igen. — — Jeg har behandlet hende saa — skammeligt, det ved jeg nu, — — men gøre en Indrømmelse, det kan jeg ikke overvinde mig til. — Det piner mig, som om jeg skulde blive gal.«

»Tag hjem Povl, det er mit eneste Raad. Der kan du samle dig og komme til Kræfter, og det er det, du trænger til. Og for den gamles Skyld maa du absolut rejse. Der er elskværdige Mennesker, der har kolporteret Rygter om dig i Massevis, — jeg ved ikke, hvor mange Gange, du har været ved at tage Livet af dig, — og de derhjemme hos dig er ved at gaa fra Concepterne af Angst. — Lov mig at rejse, — hører du.«

De taler længe sammen frem og tilbage; til sidst giver Povl Løftet. Skal det være, saa skal det være snart, og Vesterdal faar Lov til at sende et Telegram om, at Povl vil komme hjem til Hvidbjerggaard næste Dag med Nattoget.

Da han gaar ned ad Trapperne, siger han til sig selv:

»Hvis det ikke var fjerde men første Gang, jeg har set ham saadan, saa vilde jeg ikke lade ham alene med en Barberkniv i Servanteskuffen. Men den gode Frk. Julie er nu ikke den første, men den fjerde eller femte. — Jeg tør ikke følge ham paa Banegaarden, for saa risikerer jeg, at Asenet bliver stædigt og ikke vil af Sted.«

— — — — — — — —— — — — — — — —

Igen en Sceneforandring. Lad os opsøge denne Frk. Julie og se, hvad hun er for en. — Hun er paa Visit hos den rige Grosserer Smith og drikker Femte med Fruen.

Den skammelige Uret, hun har lidt, har i hvert Fald ikke taget paa hendes Skønhed. Hun er nydelig. En pikant, moderne Nydelighed, som Tiden fordrer det, med en Antydning af madonnaagtig Aandelighed, et Par Antydninger af Naiviteten fra vore Bedstemødres Tid og ved Siden deraf en vis tung og lad Jordiskhed, der stærkt modsiger Antydningerne. Og bag de kultiverede Skønhedstræk er der et Grundfond af Sundhed, der maa stamme fra Skov og Strand, og som Københavnsluften ikke har kunnet faa Bugt med.

»Nej kæreste Frk. Sørensen,« siger den lille runde Fru Smith og sætter en Tekop fra sig, »De maa ikke i mindste Maade have Samvittighedsskrupler af den Grund. Jeg skal sige Dem, — Udlandet altsaa, det forstaar De, det er ikke noget for os mere, for Smith vil jo ikke være saa langt borte fra Forretningen. Og Taarbæk eller Vedbæk, — ved De hvad, det er jo bare Sæsonen om igen, det kan jo intet Menneske holde ud. Nej, De kom sandelig som en Frelsens Engel, da de foreslog at tage over til Deres Fader. Jeg er overbevist om, at der er henrivende der.«

»Naturen er meget smuk derovre, og jeg tror nok, at Faders Hotel er ganske tidssvarende,« svarer Frk. Julie. Hun taler meget distinkt og siger Fa-ar som en Skuespillerinde. »Og Hvidbjerggaard Skov ligger lige uden for Byen, den er helt berømt.«

»Ved De, at Brostrøm og Jensen-Raabølle vil ligge derovre og male i Sommer.«

»Nej da.«

»Jo, er det ikke splendidt. Og tænk Dem, Olga Dahl sagde i Gaar, at hun tænkte paa at lægge sig derover, saa snart hun bliver færdig med sin svenske Tourné. Vi er i Stand til at faa hele Kredsen samlet.«

— Ind træder den unge Hr. Smith. Han er klædt paa engelsk, skræver med Benene og holder Hænderne i Lommen, — ligeledes paa engelsk — og siger til Julie:

»Hvis De skal gaa nu, saa kan vi drive ned ad Gaden sammen.«

I det samme sluger han hende med eet Blik. Julie rødmer, rejser sig og finder i Hast et Par Afskedsord.

— »Hils Deres Hr. Fader,« siger Fru Smith, »dersom De saa rejser i Morgen, og sig, at han har os en af de første Dage. Farvel, au revoir i Provinsen.«

— — — — — — — — — — — — — — — —

Der er Rejsefeber i Blodet. Sommerferiens Vingefjer er voksede helt ud, og Flyvedriften kan ikke styres længere. Thorvald og Mary vil begynde at flyve Kl. 2 om Natten, de er ikke til at tumle.

Lad os følge dem paa Banegaarden og se, om de kommer ordentlig af Sted.

Hvor løjerlig Vimmelskaftet tager sig ud paa den Tid af Døgnet. Det ligner et gammelt, grimt Ansigt, der ikke har faaet sig sminket endnu. Alle Plakaterne forkynder om Herligheder, der har fundet Sted i Gaar, om Overdrivelser, der er bleven berigtigede, og om Løgne, der er bleven opdagede for fire Timer siden. Det er ikke løjerligt, at de ser saa intetsigende ud.

Ude ved Banegaarden kommer den ene Støvsky sejlende efter den anden i hele Gadens Bredde. Det har ikke regnet i fire Uger, og alt det Snavs, som hele Byen rummer, er blevet pulveriseret og leverer Vandvognene sejrrige Træfninger. Man tænker sig Sahara og misunder den, der har en Kamel at krybe ind under.

Uha dog. Fly, hvo flygte kan! — Man kan ikke nære sig her for Støv og Spektakel, for Humbug og Gøgl, for Cycleløb og Brydekampe, for Negerlandsbyer og Arabertrouper, — som om vi ikke havde Sjovere nok selv herhjemme, men nødvendigvis maatte indforskrive dem fra de fire andre Verdensdele!

Lykkelige Thorvald og Mary og lykkelige mange Hundrede andre Thorvald’er og Mary’er, der myldrer mellem hverandre som Faar i en Fold paa Banegaarden med Billetterne om Halsen i et Baand og udrustede med Trepægleflasker og Rugbrødsmellemmader i Spaankurve og sammenknyttede Tørklæder.

»Har De røde Billetter,« siger en stor Madamme med Sjal venlig til os, »saa skal De skynde Dem, for de skal først af Sted.«

Ak nej, vi har ingen røde Billetter.

— Nu piber Toget.

»Farvel min Stump!« — »Hils Bedstemoder!« — »Længe leve, Hurra-a-a!« — »Pas paa Flasken, Thorvalt!« »Hurra-a-a!«

— Ud under den store halvmørke Hvælving, hvor Hurraraabene giver Genlyd, — et pludseligt Sollys ind i de smaa Kupeer med den snadrende og pludrende Børneflok. — Et Nik til de store røde Skolekaserner, som man kan se fra Banen, et venligt Nik, for det er egentlig ganske morsomt at gaa i Skole, lige saa morsomt i hvert Fald som at trække med Trækkevogn om Eftermiddagen.

Saa op med Spaankurvene og Tørklæderne og lad Rundtenomerne faa Ben at gaa paa; — hvorfor gemme den Fornøjelse til senere. Allerede ved Roskilde er der mange smaa Arme med Trepægleflasker ud af Waggonvinduerne for at faa en medlidende Konduktør til at give en Omgang Vand.

Ringsted, Sorø, Slagelse! Blot en lang, skarp Susen, idet Toget farer forbi, og et ganske kort Smæld ved de smaa Landstationer.

»Vi skal ikke have noget af at have de Bønder med,« siger Thorvald. »Vi kører med Ekstratog.«

Saa dukker der en blaa Stribe op. Den første, der opdager den, giver et Jubelskrig fra sig. Det er Storebælt! Vi skal sejle paa Dampfærgen! Vi skal fodre Maagerne! Hurra-a-a!!«

»Thorvalt! Pas paa Flasken!«

»Aa’ hold’ Kæft’ Tøs!«

— — »Saa, saa, saa Børn! Ikke mase paa! I skal komme med allesammen!« — »Kan I la’ vær’ at trykke paa der bagved!« — »Det er vel ikke os, der trykker!« —

— »Det er det vel nok.«

— Der kommer Maagerne allerede, — der er en hel Ekstraforsyning af Maager i Dag, og de har aldrig i deres Liv faaet saa meget Margarine, som der bliver tilbudt dem nu. — Men hvad gør det, — det gælder en god Sag. Det gælder brune Kinder og tykke Kinder for mange Hundreder Thorvald’er og Mary’er. Og hvorfor blive bange for de Hurraraab, de betyder jo kun noget godt. Det er Hyldingsraab til Solen, Friheden og Bæltets blaa Bølger!

Ja ja, — paa en saadan Dag var det nok ikke til at foragte at være en lille Dreng med en rød Billet i en Snor om Halsen.

— Færgen gaar frem og tilbage. De næste Ladninger er tilsyneladende adstadigere, men indvendig raaber de allesammen Hurra for Solen, Friheden og Bæltets blaa Bølger.

— Om Eftermiddagen trækker der Skyer sammen, og Luften begynder at blive fugtig.

»Tænk, jeg synes, det bliver køligt!« siger Frk. Taube og begynder at tage sit Overstykke paa.

Student Eriksen staar bagved og giver galant en Haandsrækning.

»Ja, der var før en Matros, der sagde, at vi fik sikkert Regn til Natten.«

»Naturligvis,« siger Frk. Bursch, »nu er Ferien begyndt, saa kan Regnen og Kulden tage fat. Ja mig kan det være lige meget, jeg har Vintertøj med i Kofferten.«

— Maagerne hviler sig nede paa Egholm oven paa Dagens Anstrengelser og taler med hinanden om, at de vist maa til at holde Diæt. Skyerne trækker tættere og tættere sammen, og Luften køler stærkt af. Men ingen lader sig skræmme af de onde Varsler, og uafbrudt gaar Færgen frem og tilbage i Natten og fører Flok paa Flok af Udvandrere fra Byens Trældom ud til det herlige Land, der ligger og venter paa dem.

II

Klokken ti begyndte Regnen at falde. Den fortørrede Jord sugede den i sig med Begærlighed, og alle Træer og Buske drak og drak og følte Taknemmelighed helt ud i Spidsen af Bladene.

Landmændene saa paa Regnen med lidt blandede Følelser, thi alt Høet var ikke kommet ind. Meget var der i Forvejen ikke det Aar, saa der var ikke noget at give væk af, men iøvrigt maatte det indrømmes, at vi trængte til Regn.

Hvidbjerggaards Enge følger Bredderne af en lille Aa helt ud til Strandkanten, kun skilte fra Bølgerne ved en smal Dæmning, hvor Landevejen gaar. Det dybe Aaleje danner Afløb for en stor Del af Egnen, og med stærk Regn gaar Aaen over sine Bredder.

Tykke Regntaager skjulte den Aften Egnen. Fra Dæmningen over Aaen kunde man ellers se den prægtige Allé med de store Elme, der førte ned til Hvidbjerggaard; i dette Vejr opdagede man den først, naar den pludselig aabnede sit sorte Svælg paa Siden af Landevejen. Det var ingen behagelig Tur at gaa den igennem; der var bælgmørkt, og den, der for at holde Retningen gik inde ved Siden, fik af de store kraftige Hyldebuske den ene Douche af iskoldt Regnvand over Hovedet efter den anden.

For Enden af Alleen ligger Gaarden. Elmetræerne gaar tæt ind paa Livet af Hovedbygningen, der er gammel og hyggelig, men ikke noget arkitektonisk Mirakel. Den har een Etage med mange Kvister. Selve Gaarden er uregelmæssig bygget; de enkelte Bygninger er paa meget forskellige Tidspunkter stillede op paa Kryds og tværs af hinanden med noget af den Fantasi, der arbejder ud fra et Barns Legetøjsæske og sætter et lille Skur der og en lidt større Udbygning der. Gaardsrummet er derfor ikke lukket paa alle Sider; der er god Plads i det, ogsaa til Møddingen, der propert er omgivet med en høj Kant af Beton.

Ladefogeden havde for sidste Gang stukket en prøvende Haand frem fra Vognporten, rystet paa Hovedet og sendt Høet en beklagende Tanke; Pigerne havde med Forklæderne over Hovedet hentet Potteplanterne, der havde faaet sig et Regnbad ude i Gaarden; det enlige Lys bag de vaade Ruder i det ene Kvistvindue var forsvundet, og nu var Regnen Enehersker og kunde muntre sig Natten igennem med sin ensformige Musik.

Kun ud gennem et af Vinduerne til Alleen skinnede en Lampe. Den stod paa Skrivebordet under Vinduet i »Kontoret«, og der gik en Mand i uophørlig Vandring frem og tilbage og frem og tilbage. Hans Trin var lidt slæbende, og der var et spændt og bekymret Udtryk i hans Ansigt. En Gang imellem stoppede han op ved Vinduet, lukkede det paa Klem og lyttede, — men der var ikke andet at høre end den jævne Susen af Regndraaberne, der faldt paa Elmetræernes Blade. Saa stirrede han lidt ganske aandsfraværende paa Lampeskæret i de mægtige Pytter ude paa Vejen, indtil Draaberne fra Vinduesrammen begyndte at finde Vej ned paa hans Arm og vækkede ham. Vinduet blev lukket, og Vandringen begyndte igen.

— Det var over Midnat, det store Regulatorur i Kontoret viste halv eet. Nu maatte Lars have kunnet være her. Naturligvis kunde han ikke køre til i et saadant Vejr, men regnede man en halv Time ekstra til den halvanden Times Tur, saa maatte han være her nu. Tys! Var det ikke en Vogn! — Nej, det var ingenting.

Han følte pludselig, at han var træt af at gaa og satte sig ved Skrivebordet. Der laa de Breve, der havde gjort ham saa angest. Der var først et fra Faster Cordelia, det havde han nu ikke regnet saa meget; hun saa alting sort og kunde desuden ikke lide Povl. — Det var det første, han havde hørt om Sagen, men hvordan var det saa, at det videre kom? Jo, saa havde Hotelejer Sørensen inde fra Byen en Dag mødt ham i Skoven og ladet falde et Ord om, at det nok ikke stod rigtig til mellem de unge, og at Fejlen vistnok var paa Povls Side. Og da han blev presset for at give nærmere Oplysninger, havde han sagt rent ud, at hans Datter Julie havde hævet Forlovelsen, fordi Povl havde opført sig, som om han ikke var rigtig i Hovedet, saa at hun ligefrem var bange for at være sammen med ham.

»Ubegribeligt,« sukkede Proprietæren, »at hun ikke skulde være tilfreds med ham; jeg gad nok vide, hvilke Fordringer hun saa stiller.«

— Saa var han selv rejst ind til København og havde til sin Glæde truffet Sønnen i ret godt Humør. Povl slog hele Sagen hen som en forbigaaende lille Kurre paa Traaden mellem dem; det kom nok i Orden igen. Fader skulde bare ganske rolig rejse hjem til Hvidbjerggaard, — og det gjorde han saa.

Men saa en Uge efter var det, at de to værste Breve kom, kort efter hinanden. De var fra en ung Læge i København. en jævnaldrende af Povl. I det første skrev han, at han følte det som sin Pligt at underrette Proprietær Møller om, at hans Søn som Følge af en Skuffelse, han havde lidt, befandt sig i en yderst deprimeret mental Tilstand, der havde givet sig uhyggelige Udslag, og han henstillede til Faderen at lade Sønnen komme under et effektivt Tilsyn, helst i Hjemmet, da der ellers kunde befrygtes det værste. I det næste Brev gentoges det samme i en endnu skarpere Tone.

Hvilken Angest de dog havde udstaaet, siden de fik de Breve. Og hvilket Held i Uheld, at Helge Vesterdal netop nu kom hjem fra sin Englandsrejse, saa at han, der havde Indflydelse paa Povl, kunde tage sig af ham og give dem paalidelig Underretning. Der laa tre Breve fra ham, afsendte tre Dage i Træk, beroligende og opmuntrende, og endelig det sidste Telegram: »Povl kommer i Morgen med Nattoget.«

Sæt, han nu ikke kom alligevel. — Eller, om han kom i en Tilstand, som — —

Uha, — hvor det dog var koldt og raat! Han sad ligefrem og rystede. Og hvor blev de dog af, nu var Klokken næsten eet.

Tys! Det var ikke Regnen, det var en Vogn, der knirkede op gennem Alleen. Uden at give sig Tid til at tage en Hat paa løb Møller ud i Regnen, men idet Vognen naaede ind i Lysskæret fra Lampen, saa han, at han havde taget fejl.

De to regnblanke og dampende Heste standsede. Ud fra en uformelig, glinsende Gummikugle, der sad midt i Vognen kom først en mægtig Tobakssky og derpaa en dyb Røst, der sagde:

»Hvad Pokker Møller! Sidder De oppe paa den Tid af Døgnet!«

»Aa, — er det Dem Dr, Krause. Jo, jeg sidder og venter paa min Søn, han skal komme med Toget i Nat.«

»Han kunde jo have været her for længe siden. Men — bi lidt, — Lars Rasmussen, — er det ikke i Dag, at de Feriebørn kommer fra København?«

»Jo, det skal endda nok passe,« svarede Lars Rasmussen og bøjede i det samme Hovedet, hvorved et helt lille Vandfald strømmede ned fra Hatteskyggen.

»Ja saa skal De ikke vente paa ham, Møller, for den Dag er Togene altid forsinkede. Staa nu ikke herude Mand uden Hat paa; se at komme ind med Dem. God Nat. Værsgod — saa sejler vi videre, Lars Rasmussen.«

Vognen forsvandt i Mørket, og Proprietæren gik ind igen. Hvad nu? At gaa i Seng kunde jo ikke gaa an. Der var intet andet at gøre end at vente. Vandringen op og ned ad Kontorets Gulv begyndte igen, men de korte Vendinger blev for trættende, og den mørke Dagligstue og Spisestue lagdes med ind i Ruten.

Den skyllende Regn, der netop nu tog ganske voldsomt fat, førte hans Tanker hen paa Høet, der svømmede ude ved Aaen. — Bare to Dages Tørrevejr, saa havde han haft det bjerget. — Nu vilde det komme til at knibe med Høet, og det var slemt.

Det kneb paa saa mange Punkter. Der inde i Skuffen var der ikke faa ubetalte Regninger fra den ene og fra den anden. Værst var det med Købmand Hermansen. Der stod hele Beløbet fra Vinteren, over 1500 Kr.; der var intet blevet til ham; det havde været drøjt nok endda at slippe over Terminen med de urimelig store Afdrag paa Gælden til Sagfører Vium. Den Gang gik det, men hvordan skulde det gaa den næste.

Der stirrede Bekymringer ind gennem alle Vinduerne. Saa han ud i Alleen, syntes Frygten for hans Yndlingssøn at være det, der tyngede ham mest, og naar han saa vendte inde ved Spisestuevinduet ud til Gaarden, fik Tankerne om Hermansen, Vium og det vaade Hø Overhaanden. Bekymringerne jog hinanden uden at jage hinanden bort.

Han standsede paa sin Vandring inde i Kontoret foran en Kultegning, der hang paa Væggen. Den var jammerlig udført og lignede efter de flestes Mening slet ikke Originalen, — men han fik nu saa meget ud af at se paa den. I de seks Aar, han havde været Enkemand, havde han mange Gange staaet foran sin Hustrus Billede og sagt til sig selv: Saadan havde det ikke været, dersom Du havde levet.