Ole Lauring

Dronningens ridedreng

Lindhardt og Ringhof

Dronningens ridedreng

Copyright © 1983, 2018 Ole Lauring og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711952870

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1771

I

Den formiddag var Morten helt alene. Havefolkene og de indkaldte bønder var oppe i den nordlige ende af parken, hvor de klippede træer langs alleerne og lugede de store bede. Om to uger kom hoffet til Hirschholm Slot.

– Du ordner Galateaspringvandet, havde Mikkel sagt, – bassinet skal tømmes for mudder og visne blade!

Mikkel havde fordelt arbejdet mellem de øvrige, bønderne brød sig ikke om at arbejde i slotsparken. Mikkel spyttede foragteligt, da de var gået med river og skuffejern.

– Dovne bæster, sagde han, – det er deres skyld, kornet er så dyrt. Mikkel stammede fra Helsingør, i hans familie var de søfolk.

Mortens mor havde en dag spurgt, hvorfor han ikke sejlede. Mikkel svarede, at han havde sejlet i seks år.

– Men du gik i land og blev gartner på slottet!

– Vi havde det godt i enkedronningens tid, jeg skal ikke klage.

– Men enkedronningen er død Mikkel, hvad sker der nu?

– Der vil altid være brug for radiser og gulerødder, og roserne skal beskæres.

Morten rettede ryggen og kikkede ud over de sollyse plæner. Mellem træerne kunne han se slottets facade, pigerne pudsede vinduer i øverste etage.

Galateafiguren stod midt i det tomme bassin på en sokkel af sandsten. Galatea var en ung pige uden ret meget tøj på, hun lod sig trække over havet i en muslingeskal. To store fisk var spændt for, pigen strakte de bare arme frem, som om hun holdt et par usynlige tømmer.

Det så flot ud, når vandet sprøjtede op om hende, men det var fri fantasi, man kunne ikke rejse over havet i en muslingeskal.

Morten skovlede det sidste ned i trillebøren og skrævede over bassinkanten. Trillebøren var klodset, læsset duvede faretruende, da han greb om bærestængerne. Møjbunken var nede i den sydlige ende bag gartneriet.

Han standsede flere gange undervejs, eneste selskab var sandstensfigurerne på de brede plæner. I sidste uge var der kommet bud oppe fra slottet, Mikkel og Grethe havde snakket om det i køkkenhaven, hvor de lagde løg.

– Men Grethe, sagde Mikkel, – Morten blev konfirmeret sidste år, du kan ikke beholde ham her altid.

– I stalden Mikkel, tænk på det sjofle sprog karlene fører.

– Du har givet din dreng en god opdragelse.

– Jeg har gjort mit bedste, men jeg har jo altid været alene om ham.

Oldfruen havde sendt besked med en af pigerne. De var blevet bedt om at komme op i køkkenet lige over middag. Grethe gjorde sig mange bekymringer, fordi hun ikke syntes, hun havde en kjole, der var fin nok.

Morten baksede trillebøren det sidste stykke langs gartneriets mur og tippede den overende. Bagefter gik han op gennem den store køkkenhave, der forsynede slottet med grøntsager. Fugle havde reder i hækken foran drivhusene, enkelte smuttede ud og slog cirkler over Mikkels sirlige bede.

Bag drivhusene lå det lange lave hus, hvor de faste folk boede. Morten og Grethe boede nede ved den fjerneste gavl. Han kunne se hendes træsko stå på stentrinet. Morten sagde Grethe, skønt hun var hans mor. Han var født uden for ægteskab, og det var en stor skam, de snakkede ikke om det. Morten havde aldrig set sin far, men vidste, at han havde været løjtnant ved slotsvagten.

Alt det var sket i enkedronning Sophie Magdalenes tid, hvor Grethe havde tjent i slottets køkken. Først ville de jage hende bort, men så havde enkedronningen hørt om hendes ulykke. Grethe havde fået ansættelse i gartneriet med fast bolig i det lange lave folkehus, og her var Morten blevet født.

– Pjækker han fra sit arbejde?

Mikkel stod lidt henne med en spånkurv i hånden.

– Jeg er færdig, sagde Morten, – du kan sætte springvandet i gang.

– Vi fylder bassinet i eftermiddag, springvandet må vente til majestæterne kommer. Tror du, Grethe giver en kop kaffe?

De satte træskoene på stentrinet og gik ind ad den lave dør. Grethe stod foran ildstedet.

– Det er mig, råbte Morten, – Mikkel er her også.

Grethe var allerede omklædt. Hendes øjne var røde, Morten blev klar over, at hun havde grædt. Han sagde ikke noget, men skyndte sig at tage kopper på hylden. Mikkel stillede spånkurven på bænken ved vinduet.

– Min søde pige, hvad har du pebet for?

Grethe tørrede øjne i forklædet.

– De tager ham fra mig, sagde hun opgivende.

– Nu må du være fornuftig, Morten bliver jo på slottet.

– Han er den eneste, jeg har. Grethe hældte kaffe op i en kande og kom hen til bordet.

– En dreng har ikke godt af at gå i sin mors skørter; jeg var tolv, da jeg blev sendt ud som skibsdreng.

– Morten er ikke som dig Mikkel, han er så blød. Grethe skænkede kaffe og satte sig.

– Du trænger til en dram. Mikkel tog en lille klar flaske op ad vestelommen, men Grethe rystede på hovedet. Mikkel blinkede til Morten og hældte en sjat i hans kop. – I dag skal du op i det fine hus!

– Du må ikke give ham brændevin Mikkel.

– Det tager han ingen skade af, vel Morten! Mikkel drak af flasken og tørrede sig om munden. – I skal have asparges med til fru Parsberg, de er lige stukket. Han tog et bundt op af spånkurven. – De her er til jer, jeg har pillet de pæneste fra.

– Altså Mikkel, en dag bliver det opdaget.

– Oldfruen skal nok holde mund, det er ikke så lidt, jeg har stukket tilside til hende.

– Hvornår er det, de kommer, spurgte Grethe lidt efter.

– Det kongelige hof kommer til Hirschholm Slot først i juni.

– Og så skal Morten begynde i stalden?

– Han skal begynde allerede i morgen.

Grethe famlede forknyt efter forklædets snip, Mikkel rakte ind over bordet og tog hendes hånd.

– I virkeligheden er det min skyld. Jeg mødte Johan fra stalden i sidste uge. De manglede folk, og så sagde jeg, at jeg kendte en velopdragen dreng, som var stor og stærk.

– Og så har Johan snakket med fru Parsberg?

Mikkel nikkede. Et øjeblik var der stille i det lille køkken.

– Men måske sender de ham til København, hviskede Grethe, – det kan jeg ikke bære.

– Staldene på Christiansborg Slot er de fineste i landet.

– Hirschholm Slot er bedre, vi havde det godt i enkedronningens tid, alting gik roligt og ordentligt for sig.

– Og det mener du ikke, det gør nu, sagde Mikkel.

– Man hører da både det ene og det andet.

– Du skulle ikke lytte til alle de rygter.

– Men du ved da den tossede opdragelse, de giver den lille kronprins. Du kan da huske, da de var her sidst, og han løb omkring i slotsgården på bare ben. Hans små ben var helt blå af kulde. Og den unge dronning rider overskrævs på hesten som et mandfolk, hvis det ikke er uanstændigt …

– Det skal vi ikke blande os i, sagde Mikkel.

Grethe tømte sin kaffekop og stillede den på bordet.

– Det er alt sammen doktorens skyld, det mente enkedronningen også, hun gik i sin grav over det.

– Den Struensee, Mikkel lo. – Han får skyld for alle ulykkerne, om det så er kornpriserne!

Morten og hans mor gik op til slottet lige over middag. Der var ikke en sky på himlen, Morten var vasket og klædt om i sit fine tøj, i hånden bar han Mikkels spånkurv med de nye asparges. Grethe rettede bekymret på sin hue og gav ham de sidste formaninger.

– Fru Parsberg er en fin dame, du må huske at sige De til hende. Og du må passe på dit tøj, når du arbejder i stalden. Og ikke bande, som de andre stalddrenge.

Morten syntes ikke, hans mor havde grund til at sige alt det. I øvrigt kendte han flere af folkene fra stalden.

– Når hoffet kommer, vil du få ting at vide, som du slet ikke har godt af at høre!

– Hvad Grethe?

– Det kan være lige meget. Du må aldrig fortælle andre, hvad du har hørt.

– Det skal jeg nok huske.

Grethe sukkede.

– Hvis du gør, som jeg siger, vil det gå dig godt.

De gik over den brede dæmning, som førte op til slottets hovedindgang. Skilderhusene på hver side af porten var tomme, der ville ikke komme vagter, før hoffet ankom. Et øjeblik efter stod de på den brolagte slotsplads. Morten kikkede op over de hvidkalkede facader, her havde folkene fra stalden og parken ikke noget at gøre.

– Hvor skal vi ind, spurgte han.

Grethe styrede forsagt over mod en lille dør i det fjerneste hjørne. Da de var få skridt fra døren, gik den op, og en tjenestepige kom ud med en spand i hånden. Morten kendte hende ikke, hun måtte være ny.

– Er fru Parsberg i køkkenet, spurgte Grethe.

– Hvis jeg var dig, sagde pigen, – ville jeg komme en anden dag.

– Men fru Parsberg har bedt os komme.

– Vi gør hovedrent over hele huset, nu er du advaret!

Bag døren førte en lille trappe ned til køkkenet. Loftet var hvælvet, på flisegulvet stod lange hvidskurede borde. Der var stor travlhed, tjenestefolk kom og gik. Fru Parsberg stod midt på gulvet i sin sorte kjole. Nede i modsatte ende skramlede de med gryder. Grethe trak Morten hen til et vindue og satte sig på en bænk. Når Morten strakte hals, kunne han se træerne på den anden side af slotssøen.

Da fru Parsberg fik øje på Grethe, gik der en irriteret trækning over hendes ansigt, men hun kom hen til dem. Stemmen var skinger.

– Vi har ikke noget kaffegrums i dag Grethe!

Mortens mor dukkede hovedet, den kaffe, hun lavede hjemme, var kogt på grums, hun fik i slottets køkken.

– De bad mig komme op med Morten, sagde hun lavmælt.

Oldfruen tænkte sig om.

– Det er rigtigt, det har jeg helt glemt.

En af pigerne standsede foran fru Parsberg, hun holdt en stabel duge i favnen. Morten vidste, pigen hed Karen.

– Jeg skulle bede om nøglen til linnedkammeret.

Fru Parsberg så hvast på hende.

– Har du rene hænder?

Karen nikkede forskrækket.

– Læg dem i skabet mellem vinduerne. Fru Parsberg hægtede en nøgle ud af ringen i bæltet. – Og husk min pige, alt er talt op, jeg ved, hvad der er derinde!

Karen nejede, da hun fik nøglen, og skyndte sig at gå. Oldfruen så på Grethe.

– Jeg må have et øje på hver finger, de siskener stjæler som ravne. Da vi talte op, manglede der fem duge og toogtyve servietter.

Grethe så forfærdet på hende.

– De fineste hørduge fra enkedronningens tid. Nå, det var din dreng!

– Morten skulle jo over …

– Johan og jeg har bestemt, at han kan begynde i morgen. Han får frokost og middagsmad her i køkkenet, og hvad lønnen angår, så har vi tænkt os én rigsdaler hver fjortende dag!

– Jo, mumlede Grethe, – og mange tak.

– Han har jo fri bolig hjemme hos dig, understregede fru Parsberg.

Grethe nikkede undseligt og rejste sig. Så kom hun i tanke om Mikkels spånkurv.

– Jeg har asparges med, Mikkel stak dem i morges.

Fru Parsbergs ansigt lyste op i et lille smil.

– Hils Mikkel og sig tak. Og så må jeg da se din dreng, kan du komme her hen Morten!

Grethe antydede febrilsk med hænderne. Morten gik hen til oldfruen, han havde altid været lidt bange for den sortklædte kvinde, det var, som om hendes øjne så tværs igennem ham.

– Du ligner din far, sagde hun og tog ham om hagen, – men ham har du aldrig kendt.

Morten rystede på hovedet.

– Jeg har kendt ham. Fru Parsberg lo. – Han havde dit lyse hår og dine blå øjne. Alle tøsene her i køkkenet var efter ham, men han var kun interesseret i din mor. Og så rejste han, er det ikke rigtigt Grethe?

Mortens mor nikkede forlegent.

– Kan du vende dig om dreng!

Morten drejede rundt og syntes, han kunne mærke fru Parsbergs øjne i nakken. Oldfruen talte bag ham.

– Ham har du været heldig med Grethe. Børn født uden for ægteskab bliver altid de kønneste, hvordan mon det kan være?

– Det ved jeg ikke. Grethe var ilde tilmode.

– Et elskovsbarn, sagde fru Parsberg. – Hvor gammel er han?

– Morten blev konfirmeret sidste år.

– Så er det sandelig på tide, han kommer til at bestille noget.

– Han har hjulpet Mikkel i parken og i køkkenhaven.

– Så er han ikke blevet overanstrengt, det kan Mikkel ikke nænne. Fru Parsberg nikkede, at samtalen var forbi. Morten og hans mor gik over mod trappen. Morten følte sig helt lettet, da de igen stod ude i den sollyse slotsgård.

II

De gule staldlænger lå langs slotssøens bred. Da Morten kom, var der stor opstandelse, to stalddrenge og staldkarlen Niels stod ved et spiltov.

– Vi må have hende vendt, inden Johan kommer. Staldkarlen fik øje på Morten. – Der er Grethes horeunge, kom og hjælp os!

Morten var vant til at blive kaldt horeunge, det generede ham ikke længere. En hest lå på tværs i spiltovet med hovedet skævt og bagbenene presset ind mod spilvæggen.

– Er den væltet, spurgte han forundret.

– Det er ikke nogen den, sagde Niels, – det er en hoppe.

– Undskyld, sagde Morten. Stalddrengene gloede på ham.

– Hun har lagt sig fast. Niels tog kasketten i hånden og tørrede sig over panden. – Johan slår os ihjel, skaf noget reb.

Drengene pilede af sted. Hesten slog hovedet mod spilvæggen, de store øjne rullede.

– Hvorfor rejser den sig ikke op, spurgte Morten.

– Hun, vrissede Niels, – fordi hun ikke kan.

Han knælede ned i halmen og lagde forsigtigt sin hånd på hoppens hals.

– Rolig Sabine, rolig. Stemmen var blød og kurrende.

Drengene kom tilbage med reb. Niels viste med hovedet.

– Bind om halen, jeg prøver at berolige hende.

Drengene bandt rebet fast om hestens hale. Niels trak sin kniv og skar grimskaftet over.

– Hun er helt ude af det, kom vi haler!

De tog fat i rebet alle tre.

– Også du Morten, træk til!

De trak som gale, Morten undrede sig over, at halen kunne holde til det. Dyret slog med hovedet, forbenene gik i luften, en hov knaldede i spilvæggen, så træet splintrede.

– Træk for satan, råbte Niels.

Træskoene gled i hestelort og halm. Lidt efter standsede de for at puste, Niels gik frem til hoppens hoved og klappede den på halsen.

– Vi skal nok få dig op at stå!

Den ene stalddreng spyttede ud til siden.

– Hvor meget har vi flyttet hende?

– Hun glider på strøelsen. Hvor er Jørgen?

– Ingen har set ham siden i går.

– Forbandede drukkenbolt. Kom vi prøver en gang til.

De sparkede hestepærer til side og stemmede fødderne mod stengulvet. Rebene strammedes, hesten gled, og bagbenene smækkede fri som spændte fjedre.

– Skide fint, stønnede Niels.

Han gav tegn til stalddrengene, men Morten blev gennet om bag spilvæggen.

– I tager halen, så tager jeg hovedet.

De masede og baksede med dyret, hesten sparkede, så hestemøj og halm fløj rundt, skoene rev gnister af stengulvet.

– Kom, skreg Niels, – kom for helvede, op at stå med dig!

Hoppen virrede med hovedet, ørerne roterede, lige med et rejste hun sig og blev kæmpestor for deres øjne. Niels klamrede sig til grimen, dyret løftede ham i vejret flere gange, så hans fødder dinglede frit i luften.

– For satan Sabine, rolig!

Morten gloede forfærdet, stalddrengene så på ham og lo.

Det lykkedes Niels at få hesten til at stå stille. Den ene stalddreng nærmede sig forsigtigt.

– Gå lidt med hende, sagde han.

Niels førte hoppen fremad.

– Hun trækker på det fjermer bagben Niels!

– Fandens også. Staldkarlen så på benet. – I sørger for foder og vand, når dyrene er færdige med at æde, lukker I dem ud. Morten finder en greb og en trillebør ude på mødingen, og så går han i gang med at muge. Morten kikkede rundt, stalden var meget stor.

– I må klare jer selv. Niels rettede på kasketten. – Jeg løber en tur med Sabine. Måske kan jeg få det ben i orden, så Johan ikke opdager noget.

To timer senere kom staldkarlen tilbage. Hoppen trak stadig på benet, men det var ganske lidt.

– Om et par dage er det helt væk, fastslog han.

Stalden var tom, hestene var ude i vangene. Morten havde arbejdet som besat, men han var kun halvejs nede. Niels smilede til ham.

– Du må lære at rubbe dig, sagde han.

Den almindelige hverdag i stalden var ikke nær så dramatisk, som den første morgen havde været. Niels var et par og tyve år gammel, Morten syntes, han var flink. Stalddrengene var på Mortens egen alder, de drillede ham i begyndelsen, fordi han gjorde tingene forkert, men efter nogen tids forløb, holdt de op, og Morten fik lov til at være i fred.

Den eneste, Morten ikke brød sig om, var en halvgammel fyr, som hed Jørgen. Han lugtede altid af brændevin, og ud på eftermiddagen var han tit drivende drukken. Jørgen var Johans halvfætter.

En tidlig morgen, da Morten var ved at feje midtergangen, kom Jørgen hen til ham. Morten lod som ingenting, men den anden sagde noget til ham, og Morten følte, at han var nødt til at svare. Han var kommet til at sige hest. Jørgen råbte op, og pludselig slog han Morten over nakken.

– Hvad satan, han har været her i fjorten dage og har endnu ikke lært, hvad det hedder?

Morten ømmede sig, det gjorde ondt.

– Hest, råbte Jørgen, – vi har sgu ingen heste, vi har hopper, plage, vallakker. Ved han, hvad en vallak er?

Morten svarede ikke.

– Det er en hingst, der har fået nosserne skåret af. Men det ved sådan en snothvalp måske ikke, hvad er?

Så var Niels heldigvis kommet ind i stalden, Jørgen vendte sig og gik.

– Hvad var der i vejen, spurgte Niels.

– Han slog mig, mumlede Morten.

– Jørgen er en led karl, hvis han gør det igen, så kom til mig.

– Tak, sagde Morten.

– Johan holder hånden over ham, fordi det er hans fætter, men det eneste, Jørgen duer til, er at drikke brændevin.

Der var lidt over tyve heste i stalden. De fleste var køreheste fra enkedronningens tid, rideheste var der næsten ingen af, Sophie Magdalene red ikke i sine sidste år.

Lidt over tyve dyr, men de havde plads til mange flere, der var i de store staldbygninger mere end tres tomme spiltove. Niels fortalte, at når hoffet kom op fra København, ville de få brug for dem alle.

– Skal vi passe alle dem, spurgte Morten.

Niels rystede på hovedet.

– Hoffet har sine egne stalddrenge, og vær du glad for det, de kongelige rideheste er ikke til at have med at gøre, i hvert fald ikke, hvis man ikke er vant til dem.

– Hvordan kan det være?

– Dressuren er alt for hård, Johan har fortalt om det, han er uddannet i staldene på Christiansborg Slot.

– Dressuren af hestene?

– Det hedder dressur, men i virkeligheden er det dyrplageri.

– Jamen, hvad gør de?

– Da Johan var på Christiansborg Slot, var det moderne at kupere hestenes øren. Det er vanvittigt, for en hest snakker med ørerne, den giver tegn til os. Du kan se, om den er vred eller bange eller glad. Når ørerne er væk, kan man ikke se noget som helst.

– En hest uden ører, det må se mærkeligt ud.

– Åndsvagt. Og de fine heste ved hoffet skal kunne ride karrusel, lave capriol og ballotade spring. Det er ikke naturligt for dyrene, de får pisk, til de makker ret. Vanskelige dyr får et pindsvin bundet under enden.

Morten så måbende på staldkarlen.

– Heste, der bliver behandlet på den måde, fortsatte Niels, – de bliver underlige.

– Sådan gør vi heldigvis ikke, sagde Morten.

– Næ, Johan siger, at man når længst med det gode. Heste er ligesom mennesker, selv den elendigste bonde ville aldrig behandle sine dyr, som man gør i de kongelige stalde.

I begyndelsen var Morten lidt bange for de store Frederiksborgere, han nærmede sig forsigtigt, når han skulle muge omkring dem, og tit kunne han ikke få dem til at flytte sig. En dag kom staldmesteren Johan forbi og standsede.

– Se på ørerne din torsk, hun er bange for dig!

Morten kunne ikke komme til med greben, hoppen havde stillet sig, så han blev presset op mod spilvæggen. Johan rystede på hovedet.

– Belle Teste bryder sig ikke om at blive hundset med. Staldmesteren gik frem til hoppens hoved, han klappede halsen og tog om den bløde mule. – Kom her Morten!

Morten stillede greben fra sig.

– Du må ikke bare begynde at muge, hun skal høre dig først. Hvis du forskrækker hende, kan hun finde på at slå bagud.

Hoppen, som hed Belle Teste, bevægede læberne mod Johans store hånd, staldmesteren snakkede beroligende og blinkede til Morten.

– Er du bange for hende?

– Måske nok lidt.

– Der er ikke noget at være bange for. De kan godt lide, man snakker med dem. Heste er kloge dyr.

– Forstår de, hvad vi siger?

– Se blot på hende her!

Belle Teste blinkede med øjet, men stod helt roligt.

– Altid med det gode Morten, så bliver de glade for dig.

– Det skal jeg nok huske.

– Og når I får gulerødder i køkkenhaven, skal du tage nogen med, de elsker gulerødder. Få Mikkel til at tage de store fra med orm i. Staldmesteren nikkede venligt, og så gik han.

Det var svært at sige, hvor gammel Johan var, men Morten troede nok, han var ældre end Mikkel. Staldmesteren kunne være meget bestemt, og når han en sjælden gang kontrollerede deres arbejde, blev han aldeles rasende, hvis han ikke syntes, det var gjort godt nok. Men der var almindelig enighed om, at Johan var retfærdig.

Første gang Morten havde pudset seletøj, fik han en skideballe, der kunne høres over hele stalden, skønt de var i selekammeret. Staldmesteren forlangte rasende, at arbejdet blev gjort om. Morten masede med klude og blanksværte, solen var gået ned for længst, han havde kun et spruttende tællelys at se ved. Da han gik hjem gennem parken sent om aftenen, var han ved at segne af træthed.

Grethe sad oppe og ventede med kaffe og ostemad. Hun havde endnu ikke vænnet sig til, at Morten arbejdede i stalden.

– Du kommer meget sent, sagde hun bekymret.

– Jeg har pudset seletøj lige til nu.

Morten lod sig dumpe ned på bænken ved vinduet og tog en mad. Grethe hældte den skoldhede kaffe i en kande og kom hen til bordet.

– De kommer op fra København midt i næste uge, sagde hun.

– Jeg ved det, sagde Morten.

– Jeg ville nu ønske, du var i parken hos Mikkel.

– Men jeg er glad for at være i stalden, sagde Morten.

– Du får ting at vide, som du ikke har godt af at høre, ting som …

– Jeg forstår ikke, hvad du mener, i stalden snakker vi om heste!

– Du bliver klogere min dreng.

Morten var træt, og det irriterede ham, at hans mor ikke fortalte lige ud, hvad det var, hun mente.

– Er det om kongen og dronningen, spurgte han.

Men det ville Grethe ikke svare på.

III

Første mandag i juni ankom en lille flok dragoner fra oberst Numsens flyvende korps. Morten så dem dreje af ved dæmningen, der førte over til slottet, og rundt langs søen mod de gule staldlænger.

– Nu kommer de, råbte han.

Niels dukkede ud af staldporten med en høtyv.

– Vent bare, der kommer mange flere.

Det var bagende varmt, dragonerne havde løsnet de stramme uniformsjakker og skubbet chakoterne om i nakken. Mænd og heste var badede i sved, de havde redet fra København til Hirschholm i et stræk.

– Det er fine heste, sagde Morten.

– Ikke værst. Niels trak lidt på det. – Godt, det ikke er os, der skal gøre dem i stand.

Dragonerne nærmede sig, hestehovene larmede mod brolægningen.

– Hvem passer deres heste, spurgte Morten.

– Dragonerne passer dem selv.

Morten så begejstret på mændenes strålende uniformer og blanke knapper, pallaskernes messingfæster lynede i solen.

– De er flotte, sagde han.

Niels spyttede ud til siden.

– Det synes pigerne også.

– Hvad mener du?

– Fru Parsberg får et farligt vrøvl. Hendes finker bliver som gelé i knæene, når de ser alle de uniformer.

– Køkkenpigerne?

Niels begyndte pludselig at le. Morten kom i tanke om, at hans egen mor i sin tid havde været ansat i køkkenet, at hans far var en løjtnant fra slotsvagten. Han sagde ikke noget.

– Forrige gang blev det fru Parsberg for meget. Niels spyttede igen.

– Hver aften, inden hun gik i seng, var hun oppe i kamrene under taget, for at se om pigerne lå i deres senge.

– Men gjorde de da ikke det?

– Hvis der manglede nogen, kom hun over til os med en lygte, hun gik op ad stigen til høloftet, hvor dragonerne sov. Hun var ikke tilfreds, før hun havde fundet sine piger og fik dem gennet over, hvor de hørte hjemme.

– Det var måske meget godt, mumlede Morten.

– Tænk, hvis de fine damer og herrer fra hoffet havde sådan en som hende til at se efter, om alting gik rigtigt for sig!

En løjtnant fra dragonerne holdt hesten an. Niels tog kasketten i hånden og løb hen til ham. Morten kunne ikke høre, hvad der blev sagt, men Niels pegede på den fjerneste staldbygning.

– Og hakkelse, råbte han.

Løjtnanten rettede ryggen og satte hesten i skridt, det var tydeligt, at den var træt.

Morten spiste i slottets køkken, maden var en del af hans løn. Når det blev middag, vaskede han hænder og ansigt og gik over den lange dæmning til slottet.

Maden var god, men køkkenfolk og tjenestepiger spurgte, hvornår det var blevet indført, at drenge fra stalden skulle spise sammen med dem. De første uger havde været drøje for Morten, nu var det blevet noget bedre. Kun Henrik, som havde været lakaj i enkedronningens tid, var stadig lige fornærmet.

– Nu lugter her igen af hest, råbte han, da han så Morten.

Selv kunne Morten ikke mærke noget, men det var nok rigtigt, at han lugtede af hest. Pigen, som hed Karen, smilede til ham.

– Hvorfor tager du ikke hesten med ind, spurgte hun drillende.

– Jeg har slet ikke nogen med, sagde Morten, – hvad skal vi have?

– Der er kalvefrikassé til fru Parsbergs kæledægge!

Karen var en glad pige, Morten kunne godt lide hende.

– Hvorfor kalder du mig det?

– Fordi du er fru Parsbergs kæledægge, hun kan ikke stå for dit lyse hår og dine blå øjne. Karen skubbede den store hvide terrin hen foran ham. – Og vær du glad for det!

Morten spiste altid meget hurtigt, jo hurtigere han var færdig, jo hurtigere kunne han forlade køkkenet. Henrik bemærkede det oppe fra den anden ende af det store folkebord.

– Han tror, det er en møjgreb, han har i hånden!

– Kan du så lade Morten være i fred, råbte Karen.

– Hør bare den finke, hun holder med dem fra stalden.

– De er lige så gode, som du!

Så kom fru Parsberg ind i køkkenet. Henrik klappede i med det samme, der var tavshed bordet rundt. Fru Parsberg standsede ved bordenden.

– Velbekomme, sagde hun.

– Tak, blev der mumlet.

– Hvor er Ida?

Pigen, som hed Ida, rejste sig op.

– De stykker, du har hængt om dronningens seng, kan du godt tage ned igen, de er krøllede, det kan vi ikke være bekendt!

– Javel frue. Ida nejede.

– Dorthe fik besked på at vaske gulvet i det store kabinet, har hun gjort det?

Dorthe nikkede forfjamsket.

– Det skal gøres om, sagde fru Parsberg, – se at komme i gang!

Fru Parsberg så på sine tjenestepiger, munden var en tynd streg. – Dragonerne er indkvarteret på hølofterne over staldene. I bliver fra dem. Jeg vil ikke vide af det samme natteroderi som sidst!

Pigerne kikkede ned i deres tallerkener. Morten skelede til Karen, hun så ud, som om hun var lige ved at begynde at grine.

– Det er hver gang den samme ballade, hviskede hun.

Morten tænkte på, hvad Niels havde sagt, men han sagde ikke noget.

– Du kan glæde dig til i morgen, hviskede Karen, – for så kommer hoffet.

– Hvad mener du?

– Så får vi så travlt alle sammen, at vi ikke har tid til at drille dig!

Det havde rygtet sig på egnen, at hoffet ville komme til Hirschholm. Op ad formiddagen begyndte folk at tage opstilling langs vejen, der førte op til slottet. Det var bønder og præster fra de nærmeste landsbyer, deres koner, børn og tjenestefolk. De var mødt frem i deres pæneste tøj, og nu ventede de at få et glimt af kongen og dronningen og de mange fine damer og herrer i følget. Store skarer af landevejens elendige var også mødt op, tiggere og omstrejfere.

Dragonerne fra oberst Numsens flyvende korps sadlede op allerede om morgenen, de skulle dagen igennem holde orden og hindre folkeskaren i at myldre ind på slottets område.

De første vogne nåede frem lige over middag, lejede bondevogne, som kom med hoffets bagage. De havde ikke tilladelse til at køre ind i slotsgården, men måtte holde ved dæmningen, hvor rejsekister og vadsække blev læsset af i store dynger. Oven på vognlæssene sad lakajer og andre tjenestefolk.

Det var ikke hver dag, kongen kom til Hirschholm. Morten og de andre stalddrenge var ude og kikke ved porten hvert andet øjeblik. De første kareter kom frem ved totiden. En af dem blev hilst med hujende råb fra de mange tilskuere, i den sad den lille kronprins med sine barnepiger.

Ved femtiden vandede de heste i slotssøen. De klædte sig splitternøgne i selekammeret og satte sig overskrævs på dyrene. Det var første gang, Morten var med til det. Tidligere havde han kun set på, når Niels og drengene red de store Frederiksborgere ud i vandet.

Det var en underlig fornemmelse at ride uden tøj, hestens pels stak i enden og på lårenes indersider. De red ud ad staldporten og hen langs søen til vandingsstedet. Da dyrene så vandet, blev de ivrige og stak i løb. Morten bumpede op og ned på en skikkelig vallak, søens kolde stillestående vand sprøjtede op omkring ham. Hesten standsede for at drikke, Morten vendte sig og satte en hånd på vallakkens rumpe. Han kikkede over mod slottet, bag stakittet kunne han se dragonerne og de mange mennesker.

Pludselig begyndte de at råbe derovre, en begejstret hujen, der efterhånden blev til taktfaste hurra-råb. Tørklæder og hatte svingede i luften. Niels vendte sig på den forreste hest og lo.

– Nu kommer hans majestæt kong Christian den Syvende, og her sidder vi med bar røv!

De forgyldte kareter dukkede frem under endeløs jubel. Oberst Numsens dragoner rettede sig i sadlerne og hilste. De kongelige vogne blev trukket af otte heste. Hvide vallakker og kulsorte hopper. Så flotte dyr havde de ikke i stalden på Hirschholm Slot. Kuskene var i røde jakker og trekantede hatte. Hænder vinkede ud ad de nedrullede vinduer.

Morten var lidt flov over, at han ikke havde tøj på. En gang havde Mikkel sendt ham over på slottet med nogle gulerødder, som han skulle aflevere til fru Parsberg. Da han var kommet ud på dæmningen, havde han fået øje på en fornem mand i blå knæbukser og jakke. Strømperne på de tynde ben var helt hvide. Pludselig var Morten blevet klar over, hvem det var, og tog sin hue i hånden. Kongen havde set på ham med sine lyse øjne og nikket venligt. Morten huskede endnu det smalle ansigt og øjnene, som sad langt fra hinanden.

I dag kunne han ikke få øje på kongen, men han mente nok, at han var i den forreste karet. Staldkarlen Niels sad på en brun hoppe, han kløede sig på låret.

– Tror du, doktoren er med, spurgte Morten.

– Kongen tager ingen steder uden Struensee, Brandten er også med.

Da kareterne var forsvundet ind gennem slotsporten, vendte de hestene og plaskede tilbage til søbredden. Mortens vallak gjorde nogle kåde spring, han gled ned fra den brede ryg og landede i vandet.

– Hvad fanden laver du? Niels red hen til vallakken og fik fat i hovedtøjet. – Op med dig Morten, ellers bliver vi til grin. Vallakken var urolig og våd, det var ikke til at få fat. Niels tog i Mortens arm og halede ham op. – Du må lære at holde fast, det er kun kvajpander, der falder af!

De kom op på brolægningen og red tilbage til stalden i skridt. Tomme kareter var kommet ovre fra slottet. Staldkarle fra København var ved at spænde fra.

– Så skal vi til det igen, sagde Niels, – staldfolkene fra Christiansborg Slot er skide højrøvede, de tror, de er finere end vi.

De fandt deres tøj i selekammeret og klædte sig på.