Else Moltke

Napoleon og Talleyrand

Lindhardt og Ringhof

Napoleon og Talleyrand

Forsidebilleder: François Gérard, via Wikimedia Commons og Pierre-Paul Prud’hon, via Wikimedia Commons

Copyright © 1981, 2018 Else Moltke og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711953563

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Med denne bog vil jeg forsøge at give et indtryk af, hvordan verden i dag i uhyggelig grad minder om tiden for 200 år siden, og hvor lidt menneskene har lært af den franske revolution. Alt gentager sig … Efter en revolution under devisen: Frihed, Lighed, Broderskab – følger en diktator. Det er mænds koldblodige verden, politiske spil, magtbegær, forfængelighed. At glimre i saloner eller på valpladser, fryde sig over sejren, gyse ved synet af dens blodige ofre, Napoleon regnede ikke menneskeliv.

Da han kom tilbage til Paris i ‘De hundrede Dage’, var hans udstråling endnu så kraftfuld, at soldaterne følte trang til at følge ham.

Omkring århundredskiftet udkom adskillige bøger, der – efter min mening – forherliger ham for meget. De hæftede sig kun ved det, som var strålende og magisk tiltrækkende ved hans person. Man hører ekkoet af soldaternes ‘Leve Kejseren’, mens de går i døden på slagmarkerne.

Talleyrand siger i sine erindringer om Napoleon, at han er som et uvejr, der vælter troner og nationer.

Fyrsten af Talleyrand, biskoppen af Autun, er en meget mere facetteret personlighed, en mærkelig diabolsk figur. Både han og Napoleon bruger ordet ‘diable’ om hinanden. Talleyrand spillede hele livet sin rolle som politiker så godt, at han kunne narre alle, selv Napoleon.

Jo flere værker man læser om Napoleonstiden og de år, der gik forud, des flere nye navne og personer støder man på, mennesker, der har levet ved hans hof, haft både ham og Talleyrand på nærmeste hold.

At også fine, kloge kvinder faldt for disse mænds mærkelige, magiske personligheder, kan man læse i Madame de Rémusats erindringer og i brevene til ægtefællen.

Memoirerne begynder med hendes ansættelse som ung hofdame hos Joséphine og de slutter i 1808. Hun fulgte kejserinden efter skilsmissen fra Napoleon. De bliver først udgivet af hendes sønnesøn, Paul de Rémusat i 1880.

M. de Rémusat blev kammerherre ved førstekonsulens hof. Senere ledsagede han kejseren i de voldsomme, begivenhedsrige år fra 1804-14 og levede længe adskilt fra sin unge hustru og deres to sønner. Kun breve forenede dem. Madame de Rémusat har fået en fremtrædende plads i min bog. Læsningen af disse breve førte mig til hendes erindringer, og jeg fængsledes igen af det historiske stof. Væsentlige dele af bogen er bygget på disse erindringer, som jeg har forsøgt at genfortælle i forfatterindens egen ånd.

Claire Élisabeth de Rémusat, født de Vergennes, var brordatter af Ludvig XVIs statsminister. Både hendes far og bror blev fængslet i rædselsperioden og henrettet på samme skafot den 24. juli 1794, kun tre dage før Robespierres fald.

I den meget udførlige indledning til erindringerne fortæller sønnesønnen, Paul de Rémusat, blandt andet om den angst, der greb hans nærmeste familie ved budskabet om Napoleons flugt fra Elba og tilbagekomst til Paris i 1815, de såkaldte ‘hundrede dage’:

‘Min bedstemor, som måske ikke tænkte på sig selv, ængstedes ved at huske, at man hos hende kunne finde de dagbøger, som ville kompromittere hendes mand, søster, svoger og venner. Hun havde i største hemmelighed hver dag i 12 år i Tuilerierne, Saint-Cloud, på Malmaison, haft den vane at skildre eller kommentere døgnets begivenheder med ånd og vid.

Disse dagbøger havde form af fortrolig brevveksling med en veninde, for hvem man intet skjuler. Forfatterinden følte dybt værdien af dette arbejde eller rettere, disse breve, som erindrede hende om en betydningsfuld periode i hendes liv, hendes kæreste og smerteligste minder.

Hvordan kunne hun af litterær eller sentimental egenkærlighed udsætte sine nærmestes ro, frihed, ja, måske liv, for fare?

Ingen kendte eksistensen af disse skrifter undtagen hendes mand og Madame C, en gammel, trofast veninde. Hun tænkte også på hende, som havde våget over dette farlige manuskript og løb derhen for at hente det. Uheldigvis var Madame C bortrejst og ventedes ikke hjem lige straks, men Claire tog sine skrivehæfter med sig, og da hun kom tilbage, kastede hun dem på ilden. Hendes søn kom ind i værelset, netop mens bladene langsomt forsvandt i de svage flammer’. Han var 16 år og fortalte senere sin søn (udgiveren) om denne scene, som han aldrig glemte, et for ham meget pinagtigt minde. Han brændte selv de sidste ark uden at ane, hvilket memoire-værk der gik op i luer.

Både forfatterinden og hendes søn blev hurtigt klar over, at dette offer havde været unødvendigt, og i årevis kunne de ikke tåle at tænke på det eller tale om det.

I de hundrede dage før slaget ved Waterloo levede familien de Rémusat på deres landsted, men samtidig med at Napoleon frasagde sig tronen, blev M. de Rémusat den 12. juli 1815 udnævnt til præfekt over la Haute-Garonne. Hans søn skriver herom:

‘Min fars forflyttelse til Lille førte mor ind i store omvæltninger. Hendes ånd, hendes fornuft, alle hendes følelser, alt hvad hun troede på, måtte omvurderes. Hun var allerede på det tidspunkt forfatterinde og havde succes med sine bøger’.

Så udkom i 1818 et posthumt værk af Madame de Staël ‘Considérations sur la Révolution Française’. Den gjorde et dybt indtryk på Claire de Rémusat. Det, der især rystede hende, var det voldsomme had mod Napoleon, som bogen gav udtryk for. Hun kendte lignende følelser, men kunne ikke glemme, at hun engang havde tænkt anderledes.

Hun blev betaget af lyst til at bringe sine egne erindringer for dagen, meddele hvad der for hende var kejserdømmet, hvorledes hun først havde beundret og elsket, senere rystet for det, derpå mistænkt, hadet, og til sidst forladt det. De erindringer, hun havde brændt i 1815, ville have været det mest umiddelbare og sandfærdige billede af den tids hændelser.

Hun skriver til sin søn: ‘Du véd, jeg vågner hver morgen klokken seks og skriver til halv ti. Jeg sidder altså ved min pult, med alle mine hæfter til min bog ‘Ambitieux’ omkring mig, men nogle kapitler fra Madame de Staëls bog forstyrrer mit sind. Og dér sad jeg! Straks tog jeg et stykke hvidt papir og gav efter for min trang til at tale om Bonaparte’.

Samtidig havde hendes søn, Charles de Rémusat, offentliggjort en artikel i ‘Les Archives’ om Madame de Staëls efterladte erindringer, hans første i et langt forfatterskab.

To breve krydsede hinanden samme dag den 27. maj 1818 mellem mor og søn. Han mindes de brændte skrivehæfter og opmuntrer hende kraftigt til at genfortælle sine erindringer. I sit indtrængende brev råder han hende til at gennemlæse gamle almanakker, avisen ‘Le Moniteur’, brevene til venner og bekendte og især til hans far. Hun skal forsøge at huske, ikke detaljer, men de indtryk begivenhederne gjorde på hende: ‘Genkald de meninger du ikke mere har, de illusioner du har mistet, find endog dine fejltagelser igen’.

Han hævder, at hun bør fortælle, hvor lidt hun forstod sig på politik, om sin selvfølgelige afsky for revolutionens rædsler, men at hun lod sig forlede af en i grunden meget patriotisk, omend ufornuftig begejstring for en mand. ‘Vis til sidst manden fra den tid, ødelæggende eller forherligende sig selv, efterhånden som han krydsede sig vej frem mod magten. Vis den sørgelige nødvendighed af hans fald. Skriv, hvordan du til slut blev revet ud af vildfarelsen efter at have stolet på retfærdighed, fordi du tog fejl af hans person. I samme grad som du mistede illusionerne, blev du afhængig af ham, og jo mindre du adlød ham af hjertet, jo mere nødvendigt blev det at adlyde ham af frygt. Fortæl, hvordan også du begyndte at tvivle på hans politiske system og retfærdige hensigter, og at den moralske krænkelse lidt efter lidt førte dig ind i det, du kalder din had-kærlighed. Det beder jeg dig om at gøre, kære mor. Du vil høre mig, ikke? Og du vil gøre det’?

Hun svarede ham allerede tre dage efter, den 30. maj. Hun har sat sig ved sin secrétaire og søger i sin erindring efter de første øjeblikke, da hun kom den ulykkelige mand nær. ‘Jeg følte igen så meget, også hadet mod ham og hans politik, der fik min første betagelse og illusion til at blegne’.

Hun går ind på hans tanker og siger, at han har ret. Hendes sjæl er sand, og det fører med sig, at hun ikke er ufin og smålig, som så mange andre. Hun forlader melankolsk sit skrivebord, hvor Madame de Staël og han havde anbragt hende. Det er kun til sønnen, hun kan røbe sine hemmelige indtryk. Publikum ville ikke have forstået hende eller have gjort nar af hende.

Endelig den 28. september samme år er hun igang og udbryder: ‘Hvilken mand! Hvilken mand, min søn! Det forfærder mig at følge ham. Det var en ulykke for mig, at jeg var så ung, da jeg levede ved hans hof. Jeg tænkte ikke nok over, hvad jeg oplevede, og i dag, hvor vi er gået, tiden og jeg, bevæger mine erindringer mig mere end selve begivenhederne. Jeg har ikke spildt tiden i sommer, har allerede skrevet næsten 500 sider, og jeg går videre. Arbejdet øges, efterhånden som jeg samler det sammen.

Det kræver megen tid og tålmodighed at ordne alt det. Måske ejer jeg hverken det ene eller det andet, men det bliver din sag, når jeg ikke mere er i verden’.

Hun har dog stadig visse betænkeligheder ved tanken om, hvad folk vil sige. ‘Det gør mig urolig. Hvad vil man tænke om mig? At jeg er ond, eller i hvert fald ondskabsfuld. Jeg søger efter grund til at rose, men denne mand har været en bøddel, der ville dræbe al dyd, sædelighed, moral, og vi var så ydmyge. Jeg føler mig modløs, og et råb efter sandheden presser sig på’.

Om sine forældre og deres ansættelse hos førstekonsulen skriver sønnen: ‘Det var frivilligt og tillidsfuldt, de troede, deres lykke var gjort ved at knytte deres skæbne til hans. En behagelig tilværelse. Nysgerrighed og fornøjelse over at kende dette nye hof, et enestående skuespil! En type som kejseren i den tid, hvor han var ung og endnu elskværdig! Man forstår let den tiltrækning, som fik mine forældre til at glemme, at den nye situation på bunden kunne vise sig at være i modstrid med deres egen moralske og politiske holdning, med deres følelser og fornuft. I lang tid var de tilfredse med deres skæbne. Især min mor morede sig over alt, hvad hun oplevede. Og jeg har ikke mødt nogen kvinde, der som hun vidste at forene streng moral med romantisk følsomhed. Hendes bedømmelse af kejserinden, som altid viste hende venlighed og forståelse, er mild, og hun er en tid stærkt betaget af førstekonsulen, som til stadighed udmærker hende frem for andre damer. Hun er også omtrent den eneste kvinde, han talte med.

Min mor sagde undertiden ved tanken om Bonaparte … ‘Va, je t’ai trop aimé pour ne point te haïr…’

Som ung var hun alvorlig, aldrig overfladisk. Optaget af at se, høre, overveje, iagttage tilværelsen og dens tilskikkelser. Hun var blottet for egenkærlighed, for interesse i at opnå fordele og ydre pragt, uden trang til at glimre eller intrigere … Hvad tænkte man om hende? Vi véd det knapt. Der findes kun nogle spredte sætninger i breve og memoirer. Man fandt hende åndfuld og var lidt bange for hende’.

Det er af kærlighed til sandheden, hun skriver om det politiske skuespil, hun har haft for øje og under tilskyndelse fra en søn, hvis liberale ideer stadig grundfæstes mere og mere. Det er ham, der giver hende mod til at skrive på sit værk fra 1818 til 1821.

Hun arbejdede også med andre opgaver, essays og noveller, rejste stadig frem og tilbage mellem Lille og Paris, men hendes helbred, der altid havde været vaklende, blev ret uventet forværret. Lægerne mente ikke, sygdommen var alvorlig, men hendes nærmeste var meget foruroligede, og hun døde pludselig den 16. december 1821, kun 41 år gammel.

Claire de Rémusat kom til at holde mere af Talleyrand end af Napoleon. Han viser hende stor fortrolighed, hvilket blandt andet ses af deres samtaler om kejserens skilsmisse fra Joséphine og hans nye ægteskab.

I forordet til erindringerne kommer Paul de Rémusat også ind på Talleyrands beundring for hans farmor og han har fundet et pikant bevis på statsmandens optagethed af hendes person.

Talleyrand tegner med ord et portræt af Claire de Rémusat, ovenikøbet skrevet på senatets officielle papir under et hemmeligt møde i Luxembourg-palæet, hvor han præsiderede, vistnok i 1808.

Luxembourg, den 29. april 18…

‘Jeg har lyst til at give et portræt af Claire. Claire er ikke, hvad man kalder en skønhed. Alle er enige om, at hun har et elskværdigt væsen. Hun er 28 eller 29 år. Hverken mere eller mindre ungdommelig, end man normalt er i den alder. Hendes figur er god, hendes gang let og yndefuld. Claire er ikke mager, men sart og fin. Hendes teint er ikke blændende, men har den fordel at den virker gennemsigtig og bliver smukkere i strålende sol. Hun har store, sorte øjne, og de lange vipper giver dem en blanding af ømhed og munterhed, også når hendes sjæl hviler i sig selv og intet vil udtrykke. Men de øjeblikke er sjældne. Er det helt og holdent et sindbillede på Claire, at hun omtales som varmhjertet, mild og retskaffen?

Mange tanker, en hurtig opfattelse, livlig fantasi, forfinet følsomhed og stadig velvilje er udtrykt i hendes blik. For at give en idé derom måtte man male hendes sjæl, som maler sig selv. Altså er Claire det smukkeste væsen, man kan forestille sig.

Jeg har ikke tilstrækkelig forstand på kunst til at vide, om hendes træk er helt regelmæssige. Jeg tror, hendes næse er for stor, men jeg véd, at hun har smukke øjne, smukke læber og smukke tænder. Hendes hår skjuler i reglen en stor del af panden, og det er synd. To smilehuller, der viser sig, når hun 1er, er lige så pikante, som de er yndige.

Hendes påklædning er ofte skødesløs, aldrig smagløs, men præget til det yderste af renlighed og ærbarhed. Den er en del af den ordenssans, som Claire altid er indbegrebet af. Claire er ikke rig, og hun er beskeden i sine fordringer. Hun er gavmild og vil ikke begrænse sin godgørenhed. Men foruden at give, er der tusinde andre punkter, hvor hun følger sig forpligtet, altid parat til at støtte gode handlinger og til at undskylde fejl. Hele hendes sind er fyldt af kærlighed. Ingen beviser som Claire, i hvor høj grad hjertets godhed står over alle talenter.

Claires ånd er vidtfavnende og smuk. Jeg kender ingen bedre konversation, end når hun åbenbarer sin dannelse, kultur og viden, og samtidig beviser tillid og venskab. Claires mand véd, at han ejer en skat og glæder sig over den… (Mødet er forbi, rækken af valg til næste år…)’

Kejseren så med uvilje på venskabet mellem Talleyrand og ægteparret Rémusat. Han søgte at skille dem, skabe mistro, men fortroligheden blev fuldkommen, da Talleyrand faldt i unåde. Det farlige, dæmoniske, som lokker fantasien, var det mon grunden til, at en natur som Claires lod sig inspirere af de to mænd? Hun, den forfinede, nogle vil sige snerpede kvinde, var også videbegærlig og nysgerrig…

Tale-erotiker? Har sindet ikke sanser, som føler trang til at blive forløst?

Den franske revolution

Var det sulten, der drev folket til oprør? Børnerigdommen var stor. Befolkningen voksede med over to millioner mellem 1770 og 1790! Der opstod et proletariat både på landet og i byerne, som kæmpede for eksistensen, det daglige brød.

Misfornøjelsen voksede. Ordet revolution begyndte at brede sig. Hofmanden, grev d’Angiviller, hørte det første gang i 1776, da han gik hjem fra et selskab og mødte en hylende skare. ‘Vi gør revolution’, råbte de.

Han fortæller det i sine erindringer og sørger ved tanken om alt det blod, der flød.

Fra Versailles skriver Ludvig XVI breve til sine skiftende ministre. Jeg har fra mit barndomshjem på Nørager arvet to bind håndskrifter, der stammer fra grev d’Angiviller. Det ene indeholder hans kommentarer til den udgave af kongens breve, som udkom i 1803 – ti år efter hans henrettelse – for at retfærdiggøre dommen over ham og vise kongen som den uduelige regent og vankelmodige person, der lod sig lede af en ung, tankeløs dronning og et ødselt, letsindigt hof.

Grev d’Angiviller havde kendt kongen fra denne var barn og stod ham nær. Han gennemgår samtlige breve og beviser, at de er falske, skrevet udelukkende for at skade Ludvig XVI, og han hævder, at ‘sådan hverken skrev eller talte kongen til sine ministre’.

Ludvig XVI var hverken smuk, klog eller energisk, men han var god. Det kostede ham livet. Da pøblen stormede Versailles og skar hovederne af hans gardister, forbød han La Fayette at bruge våben. Han ville sine undersåtters vel, spørgsmålet var bare, hvad han burde gøre; det havde han altid svært ved at blive klar over. Een beslutning havde kongen dog truffet – eller var blevet overtalt til at træffe: Stænderforsamlingen, den franske nations repræsentation, der ikke havde været samlet i 17 år, skulle indkaldes! Hans minister Jacques Necker havde overbevist ham om, at det var nødvendigt, fordi statsfinanserne krævede det. Statsgælden var efter deltagelsen i den amerikanske frihedskrig vokset til over tre millioner kroner. Folket trængte til brød, kronen trængte til penge!

Ludvig XVI var klar over, at visse reformer måtte gennemføres. Retsplejen måtte ændres, skattebyrden fordeles mere retfærdigt på de forskellige klasser, og fremfor alt måtte man anerkende stænderforsamlingens ret til at træffe beslutninger vedrørende skatterne.

En stor menneskemængde havde samlet sig i Versailles på den skønne forårsmorgen, da stænderrepræsentanterne skulle begive sig til Ludvig den Helliges kirke for at modtage Den Almægtiges velsignelse. Kongen var med i processionen og blev hilst med stormende jubel. Også tredjestandens medlemmer blev mødt af folkets begejstring. Dronning Marie Antoinette fulgte et par skridt efter sin gemal – hun modtoges med isnende tavshed.

Hvad var tredjestand? Det spørgsmål blev stillet af en meget belæst, filosofisk deputeret, abbed Sieyès, der trods sin gejstlige værdighed havde ladet sig vælge som repræsentant for tredjestand, d.v.s. standen efter de to første, adel og gejstlighed. Hans svar lød: ‘Tredjestand er alt’. Og han fortsatte: ‘Hvad har den hidtil været’? ‘Intet’! ‘Hvad kræver den at være’? ‘Noget’! ‘Tredjestand er arbejderne i samfundets bikube’, sagde den lærde abbed, ‘og aristokraterne er dronerne’! Tredjestand er det franske folks virkelige repræsentant, i besiddelse af de egenskaber man forventer af en nationalforsamling, og dermed var ordet nationalforsamling udtalt. At skabe en sådan nationalforsamling var tredjestands første mål, da stænderforsamlingen indledte forhandlingerne den 5. maj 1789.

Nu begyndte kampen for alvor, kortvarig i første omgang, men intensiv og afgørende for de senere principper. De to personer, som skulle komme til at spille hovedrollerne i revolutionens første tid, trådte frem for at markere deres stilling. Jeg ser det hele for mig som et kæmpedrama.

Først dronningen, Frankrigs smukkeste kvinde, ‘en statue af skønhed når hun sidder eller står, den personificerede ynde, når hun bevæger sig’, men også Frankrigs mest forhadte kvinde, sjælen og den drivende kraft i et ansvarsløst, egoistisk, reaktionært hof. Marie Antoinette forstod ikke franskmændene, hun begreb ikke grunden til det kolde had, der slog hende imøde. Hun vidste kun, at hun hadede, foragtede og afskyede disse mænd, som nu løb storm mod det gamle monarki og mod hende selv. Hun slog fra sig, hun æggede kongen til at modsætte sig tredjestands krav og benægtede det berettigede i deres påstand om, at de var den franske nations virkelige repræsentanter. ‘Havde dronningen ikke været der, var der aldrig blevet nogen revolution’, lød amerikaneren Thomas Jeffersons hårde kommentar. Det var ganske vist en overdrivelse, men givet er det, at Marie Antoinettes ansvar var stort. Det er ubestrideligt, at hun på egen hånd førte en skæbnesvanger politik.

I den modsatte lejr finder man grev de Mirabeau, der trods sin aristokratiske afstamning alligevel repræsenterede tredjestand. Han var en skandalemager af rang, men tillige en usædvanlig belæst mand. Han forstod at rive masserne med sig, var en dygtig skribent og en strålende taler. Tre fængsler havde han stiftet bekendtskab med, og landflygtighed kendte han også til. Hele tiden læste og skrev han. Da han i 1789 tog plads på tredjestands bænke, havde han et overblik over den politiske situation, som kun meget få kunne rose sig af, og hans analyse af den var knivskarp. Han foragtede sin egen stand og betragtede den som uvidende snyltere. Den havde udspillet sin rolle. Mirabeau havde et program: Revolutionen skulle gennemføres. Man skulle bevare kongedømmet med visse indskrænkninger af kongens direkte magtbeføjelse.

I den franske revolutions persongalleri er markis de La Fayette en ganske enestående person, forsåvidt som han i alle situationer satte en ære i at handle korrekt. Det var ham, som i spidsen for nationalgarden ved borgmesterens side modtog kongen, da denne 17. juli 1789 begav sig til Paris for at forsone sig med sit folk.

Den 26. august samme år aflagdes revolutionens trosbekendelse i nationalforsamlingen. Det var et fuldgyldigt udtryk for den dybe alvor, den ægte vilje, og den tro på, at omvæltningen ville blive til lykke for folket, som forklarer, både den voldsomme kraft revolutionen blev ført med, og den tiltrækningskraft den udøver også på moderne mennesker.

Men endnu var freden kun en fremtidsdrøm. Det nye Frankrig forstod, at der var lang vej igen. Det første stykke gik fra Paris til Versailles. Her finder vi 5. oktober 1789 en skare kvinder, arbejdersker, vaskekoner, husmødre, tjenestepiger, prostituerede, nogle velklædte, de fleste i laser, men alle bevæbnede med stokke og kæppe, høtyve eller geværer. De ville tvinge kongen til at anerkende de resultater, som revolutionen havde opnået indtil da og få ham til at skaffe brød til Paris’ befolkning. Ludvig XVI havde nemlig påny stillet sig på tværs. Han vægrede sig ved at godkende nationalforsamlingens beslutninger af 5. og 25. august. For første gang blev kongeparret konfronteret med folket i oprør – det folk som ifølge nationalforsamlingens beslutning havde den øverste magt!

Kvindetoget var blevet forstærket med en del mænd, og om morgenen den 6. oktober stormede mængden slottet. Dronningen blev jaget gennem slottets sale, og det var meget nær ved, at hun havde mistet livet. Markis de La Fayette, der havde indfundet sig i spidsen for sine nationalgardister, reddede situationen. Han førte Marie Antoinette ud på en af slottets balkoner, hvor han i hele mængdens påsyn bukkede dybt for dronningen og kyssede hendes hånd. Folket jublede. Kongen kapitulerede.

Man var på vej fra La Fayettes velmenende kompromisforsøg til Robespierres kolde og hårde morallære. Man var på vej til den røde hue og revolutionskalenderen, Marseillaisen og masseopbudene, til guillotinen og skafotterne, til det patriotiske, tyranbekæmpende, republikanske Frankrig. Den 14. juli 1790 – årsdagen for stormen på Bastillen – havde en vældig menneskemængde rejst et kæmpestort alter, indviet til fædrelandet. ‘Gudstjenesten’blev ledet af Talleyrand, der uden skrupler havde aflagt ed til staten.

Det gærede i Paris. Den 10. august 1792 stormede folket Tuilerierne; den dag faldt det franske monarki og folket sejrede over kongedømmet. Den 10. august betød den yderliggående revolutions sejr over de moderate elementer, som længst muligt havde holdt fast ved kongedømmet. Den var massernes sejr over borgerskabet, Dantons, Marats og Robespierres sejr over La Fayette.

Nationalkonventet trådte sammen 20. september 1792. Det var under girondineres og jakobineres heftige kampe i konventet, at Ludvig XVIs skæbne blev afgjort.

Fouché

Han fødtes 31. maj 1759 i Nantes i en familie af søfolk, men den grimme, opløbne dreng egnede sig ikke til at blive sømand, og tredjestand var endnu ca. 1770 udelukket fra de bedste stillinger. Så var der kun kirken tilbage, denne tusindårige stormagt, som finder plads for enhver tænkelig begavelse.

Drengen Joseph viste hurtigt sine evner og derfor blev han allerede fra skolebænken lærer i matematik og fysik. Kun tyve år gammel fik han embede i oratorianernes skole.

Han ville ikke binde sig eller aflægge præsteløftet, men blev dog kronraget og gik klædt som gejstlig. Han holdt alligevel enhver mulighed åben, nu som senere under revolutionen!

Hvad lærte han så i de ti år, han tilbragte i forskellige byer – en fattig, lurvet seminarist? At kunne tie! At kunne beherske sit ansigt, så man aldrig opdagede vrede, ophidselse, forbitrelse, heller ikke i hans stemme. Han udviklede sin talefærdighed ved præstelige diskussioner og opøvede en spartansk selvtugt i protest mod luksus og pragt.

Allerede i 1778 er der sociale storme i Frankrig. Også i oratorianernes præsteceller diskuteres folkerettighederne (vedtaget i USAs nationalforsamling 1776). De unge præster søger viden om tidens nytænkning. De første luftskibe, de store opfindelser inden for elektricitet og medicin.

I Arras danner disse gejstlige en kreds sammen med intellektuelle, rosarianere. Under beskedne former samles man til litterære aftener. Der reciteres digte og holdes taler. Joseph Fouché fortæller om de nye opdagelser inden for fysikken, men han er også en opmærksom tilhører, når kaptajn Lazare Carnot læser sine satiriske digte eller advokat Maximilien de Robespierre holder tale. Han udsteder endnu ikke domme – som nogle år senere – og lægger vægt på sin adelige afstamning, på sit ‘de’!

Lægen Marat fra Svejts skriver en følsom roman; ikke rasende, kommunistiske manifester som senere, men om revolutionen i svøb – og den kronragede Fouché slutter sig især til den ærgærrige Robespierre og forelsker sig i hans søster Charlotte. Men den forlovelse, man hviskede om, blev ikke til noget. Måske var det grunden til det voldsomme had, som senere opstod mellem de to mænd.

Politik trænger ind alle vegne. På Fouchés forslag bliver der sendt en deputation til nationalforsamlingen for at bekendtgøre præsternes sympati med tredjestand, men han er for tidligt på færde og bliver straffet med forflyttelse til Nantes. Nu prædiker han politik for borgerne, fremskridtsvenlig, men meget forsigtig, liberalistisk, dog ikke radikal – for det passer sig ikke i denne by med de mange forretningsfolk.

For at sikre sin stilling inden for borgerskabet gifter han sig med en grim pige, datter af en velhavende købmand. Han føler, at tredjestand vil blive en herskende klasse.

I Versailles sidder Ludvig XVI og kæmper med at regere sit forgældede rige. Han er ung og uden evner til et sådant hverv, men han er enevældig og nylig salvet i Reims. Han elsker Frankrigs historie, og hans ideal af en konge er fortidens store Henrik af Navarra. Også han havde vanskeligheder og måtte føre krige, men han havde Sully som rådgiver og bl.a. derfor blev hans regering til lykke for Frankrig.

Når den tunge, i det ydre uheldige Ludvig XVI skriver breve til sine ministre, minder han dem om disse forbilleder og beder dem om hjælp, ‘vær min Sully’.

Når blikket falder på det kæmpemæssige billede af den franske revolution, fanges det først af Ludvig XVI iklædt den pompøse dragt, datiden fordrede af en fyrste, omgivet af et hof som forlangte uindskrænket magt. Han var ganske ung og arving til sin bedstefar Ludvig XVs store gæld: ‘Efter os kommer syndfloden’ – og den kom!

Det unge kongepar var født til ulykke, men de vidste det ikke. Den smukke dronning, Marie Antoinette ville more sig. Hun sluttede sig varmt til de forkerte venner, ødslede gaver og stillinger ud over dem der smigrede hende. Kongen kunne ikke gøre hende lykkelig, men hun underholdt sig med hans yngre brødre og ‘de uimodståelige’ ved hoffet – hertugen af Lauzun og mange andre.

Intetanende om de dødelige farer, som snart skulle forvandle hendes maskeradeagtige tilværelse til ydmygelse, fængsel og henrettelse, legede hun som et barn med sin skæbne.

Ingen kunne ane, at der i den overmodige prinsesse gemte sig stof til en tragisk heltinde, en kvinde af format, som fremstod da ulykkerne brød ind over hende, kongen og børnene.

I 1792 blev Fouché valgt ind i nationalkonventet. Han var 32 år. Beskrivelsen af hans ydre er frastødende. Vissen og kantet af krop, hæslige ansigtstræk, en skarp næse, fast tillukket mund med ganske smalle, blodløse læber. Øjnene under de tunge låg er fiskeagtige kolde, pupillerne kattegrå som glaskugler. Der er ingen glans i blikket eller charme i bevægelserne, ingen klang i stemmen. Håret er tyndt og pjusket, øjenbrynene næsten usynlige og kinderne gråblege. Der synes ikke at have været farve nok til at give dette ansigt en smule sund friskhed. Hele hans person virker spøgelsesagtig indtørret, uden rødt blod i årerne; foretagsom, koldblodig og stenhård er han en tid den mægtigste mand i Frankrig.

Den 21. september åbner det nyvalgte konvent. De deputerede vandrer ind i salen, men ikke så pompøst som for tre år siden i 1789. Da overværede kongen den lovgivende forsamlings første møde, og hans plads var markeret ved en kostbar stol betrukket med damask og broderet med hvide liljer. Nu sidder kongen, Ludvig XVI, fængslet og venter på dommen og døden, mens 750 konventsmedlemmer drager ind i hans slot for at afgive deres stemmer: Liv eller Død!

Hvilken slags mennesker består nationalkonventet da af? Det er en mærkelig blanding af alle stænder, arbejdsløse, advokater, berømte filosoffer, præster, militære, eventyrere, side om side med ansete matematikere og modedigtere; sammensætning af alle sociale lag, heriblandt også de nederste, der nu var kommet ovenpå, takket være revolutionen.

I den smalle sal, hvor man råber vrede taler ind i ansigtet på hinanden, sidder forskellige politiske grupper, bl.a. de moderate og de radikale. Den forsigtige deputerede fra Nantes, Joseph Fouché, vælger at slutte sig til dem, han anser for de stærkeste, girondinerne. Men mellem de radikale sidder hans ven fra Arras, Maximilien de Robespierre, der nu sender ham et foragteligt blik. Så véd han, at det gælder om at være forsigtig, stemningen kan hurtigt vende. Mirabeaus lig er samme dag blevet fjernet fra Panthéon og La Fayette, der kort forinden var blevet fejret som fædrelandets fader, regnes nu for en forræder. Der er al grund for Fouché til at være forsigtig, til ikke at tale fra tribunen, men lade sig vælge ind i komiteer og i det skjulte få indflydelse på begivenhederne. Stille venter han til de store, Danton, Marat, Robespierre, har fældet hinanden!

Men endnu lever Ludvig XVI som fange i ‘Le Temple’. Han er dog stadig barnebarn af Ludvig XV! Den stakkels svage mand skaber uro blot ved sin eksistens. Hvor meget de end ydmyger ‘Louis Capet’, er han trods alt en fare for republikken. Efter domfældelsen lyder spørgsmålet: ‘Skal han leve eller dø’?

Det afgøres natten mellem den 15.-16. januar 1793. De radikale har sat pøbelen i sving, de samme der stormede Bastillen, mænd udrustede med pigkæppe, hujende kvinder som truer de deputerede, hvis man mistænker dem for mildhed. De, der dagen før havde stemt for at undgå krig med hele Europa, bliver angste ved at føle folkeoprøret. Det gør dem uenige! Girondinernes fører, advokaten Vergniaud, tør ikke lade kongen leve. Han vil tage sig ud som republikaner, men alligevel er det med bøjet hoved, han går op på talerstolen og som den første følger navneopråbet og siger det skæbnesvangre ord ‘La Mort’, døden.

Af 700 stemmer er 300 mere standhaftige i den beslutning, der var truffet af deres kreds dagen før, men Fouché havde talt stemmerne og ville fremfor alt ikke høre til mindretallet. Hans blodløse læber udtalte ordet ‘La Mort’ – og dermed trådte han ind i kongemordernes række, skønt han aftenen før havde forsikret sine venner, at han ville forsvare kongens liv med en tale, der skulle rive alle med sig. Falsk og fræk! Han skifter overbevisning på 24 timer, hvis det passer ind i hans kram. Og han skriver dette manifest til sine vælgere: ‘Tyrannens forbrydelser er blevet synlige for alle og har fyldt hjerterne med harme. Hvis hans hoved ikke straks falder, vil alle røvere og mordere kunne gå rundt med oprejst pande, og det frygteligste kaos vil true os med alle jordens konger’.

Han har valgt den røde farve – indtil videre! Klogt beregnende er han altid, derfor tager han opgaver uden for Paris. Der er strid mellem Robespierre, Danton og flere af de andre ledere. Konventet beslutter at vælge 200 af dets kreds til at rejse ud i landdistrikterne for at opretholde ro og orden. Skønt girondinerne hersker i Paris, stemmer man kongetro i provinserne, og det trykte ord er længe om at nå steder som Auvergne eller Vendée. De, der bliver valgte til dette hverv, at omvende provinserne, får uindskrænket magt, når de bærer det trefarvede skærf og den røde fjerprydede hat. Som diktatorer kan de opkræve skatter, fælde domme, udskrive rekrutter, afsætte generaler. En frygtelig magt som Joseph Fouché udnytter på det grusomste.

Ingen får lov til at sætte sig op mod ham – han repræsenterer hele nationalkonventets vilje, og alle disse herskere i provinserne er slaver af velfærdsudvalget. For at være sikre på deres eget liv må de stadig have føling med Paris og sørge for at have succes på rette sted – ellers er der guillotinen!

Som prokonsul farer Fouché voldsomt frem. Hans ordrer er så strenge, at han gerne senere som hertug af Otranto ville have kunnet fornægte dem. De stempler ham som revolutionens første frigjorte socialist og kommunist. Det hedder blandt andet, at ‘alt er tilladt dem, der handler i revolutionens ånd. For republikaneren eksisterer der ingen anden fare end at sakke bagefter revolutionens love’.

Han udlægger den revolutionære ånd således: ‘Revolutionen er gennemført for folkets skyld, men ved folket skal man ikke forstå den klasse, der er priviligeret gennem rigdom og som har tilrevet sig alle livsnydelser og alle samfundsgoder. Folket består udelukkende af franske borgere og fremfor alt af de fattiges uendelige skarer, der forsvarer vort fædrelands grænser og ernærer samfundet ved deres arbejde’.

Han siger også i sit manifest, at for at blive en sand republikaner må enhver borger gennemgå en revolution i sit indre af samme art som den, der har forandret Frankrigs ansigt. ‘I har været holdt nede, derfor bør I knuse jeres undertrykkere. I har været slaver af den kirkelige overtro, nu må I ikke dyrke andet end friheden. Enhver borger skal berøves alt, hvad han ikke har absolut brug for. Alt overflødigt er en krænkelse af folkerettighederne’.

Fouchés yndlingsteori dengang var, at de rige aldrig kunne blive rigtige revolutionære, for de ville stadig betragte sig selv som en særlig slags mennesker. – Det er mærkeligt at vide, at han selv senere blev mangemillionær.

Han forlanger ikke blot folks penge, men alt hvad der kan være til nytte for fædrelandets forsvarer, såsom skjorter, halstørklæder og støvler. Alt sølv og guld skal udleveres til det nationale skatkammer. Hans manifest slutter med nogle frygtelige trusler om, at ‘Vi agter med al strenghed at forvalte den myndighed, der er overdraget os og at straffe alt, hvad der kan kaldes ladhed, svaghed og langsommelighed, men de halve forholdsregler og den evige hensyntagens tid er forbi. Hjælp os med at slå kraftige slag, ellers vil de ramme jer selv. Friheden eller døden’!

Alt, hvad der sker i disse måneder, bliver til een lang forbrydelse fra først til sidst.

Fouché kan prale af, at han afskaffer rigdom, og at kristendommen udryddes i hans distrikter.

Selv overtager han alle kirkens hidtidige rettigheder. Ophæver cølibatet, befaler præster at gifte sig i løbet af en måned, opløser eller genindstifter ægteskabet, bestiger prædikestolen efter at alle kors og religiøse billeder er fjernet, og holder ateistiske taler; benægter Guds eksistens og det evige liv. Som en ny pave indfører han den borgerlige dåb og døber sin datter på åbent torv, mens nationalgarden rykker ud med piber og trommer.

I Moulin rider han gennem hele byen i spidsen for et optog med en hammer i hånden og splintrer kors, krusifikser, helgenbilleder, laver bål af bispestave og alterduge under folkets jubel. Selv ærkebiskoppen river sin kutte af og sætter den røde hue på hovedet.

30 præster følger hans eksempel. Snart rygtes det i hele landet, at han har knust kristendommen i sine provinser. Så sender han hele kirkerovet til konventet, gyldne monstranser, tunge sølvstager, juveler og penge.

Det lovpriser hans bedrifter. ‘Borger Fouché har udført de underværker jeg har fortalt’, skriver en jakobiner, ‘han har æret de gamle, understøttet de svage, vist respekt for ulykken, tilintetgjort fanatismen. Han har sat industrien igang, arresteret de mistænkelige, straffet enhver forbrydelse og indespærret dem, der udnytter andre’.

Man taler om hans fuldstændige mangel på karakter. At han under en verdensomvæltning tilhørte alle partier og var alene om at overleve. At han sejrede over en Robespierre og en Napoleon, før han selv til sidst drev frækheden og falskheden for vidt, da han udarbejdede en liste til den nye regering med flere hundrede navne på jakobinere, heriblandt generaler som marskal Ney, der havde reddet resterne af hæren i Rusland, og republikkens skaber, Carnot. De blev dømt til døden eller landsforvisning, og i sin egenskab af minister underskrev Fouché selv listerne.

Hertuginden af Angoulême

I det store drama før, under og efter den franske revolution var der især tre personer, som ofte fremstilles på scenen eller romantiseres i bøger, Napoleon, Talleyrand og Fouché. Den sidste er i reglen anbragt som en bifigur, dog var det ham, der fik dræbt Robespierre, senere deltog i Napoleons nederlag og – skønt kongemorder – var med til at sætte Ludvig XVIII på tronen i 1815. Han havde jo før alle andre fået besked om Napoleons nederlag ved Waterloo, straks givet parlamentsmedlemmerne et vink om, at Napoleon ville komme tilbage og kræve diktatur, mere rasende end nogensinde. Situationens herre er Joseph Fouché, ‘den allerkristeligste konges’ nye politiminister, som med dybe buk modtager sin nye herre, broder til den konge, hvis dødsdom han havde været med til at fælde med sin stemme ‘La Mort’.

Napoleon havde udnævnt ham til hertug af Otranto. Nu ville han indgå et adeligt ægteskab med komtesse Castellane og have hele hoffet med kongen i spidsen til at underskrive ægteskabskontrakten. Det skete, men dermed var hans lange vej opad også forbi…

Stefan Zweig giver et rystende billede af de spøgelser, den afskyelige morder daglig havde for øje. Et af dem var Ludvig XVIs og Marie Antoinettes datter, hertuginden af Angoulême – den eneste der undgik de store massakrer i 1792. Han skriver: ‘Kong Ludvig XVIII måtte tilgive Fouché. Til syvende og sidst kunne han takke denne jakobiner for sit kongedømme, og en sådan arv – det kan historien bevidne – lindrer tit den broderlige smerte selv i de højeste kredse. Det var let for ham at tilgive, da han ikke personligt havde lidt noget under den rædselsperiode, som han var flygtet fra’.

Hvordan skulle hun kunne glemme den aften, da hun tog afsked med sin far, før han blev slæbt til guillotinen, eller afskeden med sin lillebror, som man lod sygne hen, fyldt med lus i et usselt kammer. Eller Fouchés kammerater med den røde hue, der daglig forhørte hende, pinte hende, for at hun skulle bevidne sin mors, Marie Antoinettes, påståede utugt med sin lille søn?

Hvordan skulle hun kunne bandlyse det øjeblik fra sin hukommelse, hvor hun måtte rive sig løs af sin mors arme, da kærren raslede forbi på stenbroen på vej til skafottet? Nej, hun havde ikke som sin farbror, Ludvig XVIII, kun læst om disse rædsler i aviserne, eller hørt dem fortælle af tredjemand.