Lars Toxværd

Når helvede fryser til is

Bogkompagniet

Når helvede fryser til is

Copyright © 2017, 2018 Lars Toxværd og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711962091

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Hvis du skulle komme med et enkelt svar på, hvorfor unge mennesker bevidst vælger kriminalitet som en livsvej og med stort engagement lader sig indrullere i rocker- eller bandemiljøet, hvad ville dit svar så være?

Jeg har været der, set det hele og forstået det meste, hvilket i modsætning til almindelige og fornuftige mennesker, giver mig fornemmelsen for miljøet samt for udviklingen af de unge, ofte meget følelsesladede, mænd. Jeg har set troværdige teenagere med masser af muligheder foran sig, der, i løbet af fire til fem år, gik fra ambitiøse og lovende mennesker, til kyniske mordere for at ende i en ensom fængselscelle med en løkke om halsen efter at have gjort en ende på deres unge liv.

Vanviddets udbrud blandt disse unge identitetsløse, uden den fornødne kundskab, kræver ofte kun et lille skub, og hvad kan være bedre end at levere en historie, der kan bibringe med indsigt for at forhindre nogle af disse sjæles forfald?

Hvis den ambition bliver indfriet, så kan mit liv måske opnå et fyldestgørende formål. Følgevirkningerne af kriminelle gerninger, traumatiserede ofre, tab af liv og ødelagte menneskeskæbner kan dermed undgås. Men er det okay, at en mand med et synderegister som mit skal gøre sig til dommer over noget som helst?

I de flestes øjne er jeg intet andet end en psykopat, der blot leder efter en ny vej, hvor ærgerrigheden skal udleves, da slaget er tabt på den kriminelle scene. Tanken om, hvordan jeg, som ulv i fåreklæder, kunne begå mig i de fineste samfundslag blot ved at iføre mig moderigtigt tøj, strejfer mig ofte. Jeg var jo bekendt med realiteten ved at være en afstumpet voldsmand, der, instinktivt og helt kompromisløst, havde været villig til at dræbe, hvis det var kommet til en ukontrollerbar voldelig konfrontation.

Intentionen nu er at finde nogle af svarene på dilemmaet et sted i fortællingen. Inderst inde havde jeg, uden tvivl, mest lyst til at være den polerede forretningsmand, fremfor den frygtede voldsforbryder, så hvorfor skulle det tage så mange år, før jeg kunne efterleve mit eget ønske?

Mulighederne for at sætte et positivt aftryk på tilværelsen, før timeglasset rinder ud, er endnu ikke udtømte, og det er tid til at vågne op fra selvbedraget og den stereotype illusion om at være et godt menneske. Jeg har fejlet, men jeg har også lært rigtig meget, og det tiltaler mig at bruge en del af mit resterende liv på kriminalpræventivt arbejde, da systemet skriger efter ønsket om intelligente løsninger efter i en årrække at have været drevet af praksis frem for retsprincipper. Populismens påvirkning har efterhånden gjort Kriminalforsorgen til en konstruktion, der er konstrueret til at fejle.

Historien, som jeg gik i tænkeboks for at fortælle, handler i den første del om min barndom og sammenholdet mellem min lillebror og mig, hvor vejen til succes lå for fødderne på os begge. Vores skæbner faldt dog fuldstændig forskelligt ud. Jeg blev den hardcore kriminelle, mens Michael blev den bundsolide erhvervsmand, der aldrig har forbrudt sig imod loven. Tankerne om dette brødreparadoks har kredset i mit hoved i flere år, men der skulle en varetægtsfængsling til, før historien for alvor fik liv og kunne tage sit udspring fra en fængselscelle på isolationsafdelingen i Vridsløselille Statsfængsel.

Min lillebror fik det liv, som jeg havde ønsket for mig selv. Det er egentlig absurd, for jeg vidste præcis, hvordan min lillebrors liv skulle tilrettelægges for at blive en succes. Jeg havde altså kompasset med hensyn til retfærdighed stillet rigtigt ind, alt imens jeg formøblede mit eget liv, og gravede hullet dybere og dybere. Uden bullshit, så er fundamentet for hans værdigrundlag baseret på min vejledning.

I Michaels første leveår leverede jeg noget af den oprigtige kærlighed, som er så vigtig for et menneske i det stadie, og det var tydeligt, at nektaren trængte ind i både krop og sjæl. Jeg fungerede lidt urealistisk som både far og ven, og når der var øretæver i luften, formåede jeg at få dem afværget ved at tage fokus, når de var rettet mod Michael. Som en del af indholdet i vores sammenhold og fællesskab lærte jeg ham at læse, skrive lidt og tale en smule engelsk, allerede, inden han skulle starte i skole, og i de første år af hans skolegang, hjalp jeg tillige med lektielæsningen, som aldrig var en sur pligt. Den var derimod noget, vi så frem til og havde det sjovt med. Det var næsten som en leg, hvilket gjorde det let at inspirere hans interesse for at lære, samtidig med, at han jævnligt blev bekræftet i rigtigheden af sit store engagement. Dette forspring, i forhold til de andre elever, bevarede han gennem hele sin skolegang med sin pligtopfyldende og disciplinerede tilgang. Mere skulle der ikke til for at skabe en lille succeshistorie.

Men var forskellen på succes og fiasko virkelig så enkel? Siddende i tænkeboksen ligger noget af svaret i ophavet. Det ligger i manglen på tryghed, men ikke i den forstand, at jeg var bange for at komme til skade fysisk. Det kendetegner mig langtfra, og dog, var jeg som barn så bange, at jeg til sidst bare blev ligeglad og fandt trygheden i tilstanden af ligegyldighed. Jeg kom til et punkt, hvor jeg ikke ville straffes mere og som en konsekvens af det, ville jeg ikke være afhængig af nogen eller noget. På den måde blev den selvdestruktive side en del af mit dna.

Senere i livet forbandt jeg tryghed med økonomisk sikkerhed, og jeg var villig til at sælge min frihed for den sikkerhed.

Tryghed opnåede jeg ligeledes ved brugen af vold. Den voldelighed, jeg oplevede fra min storebror og min far, fik jeg frigjort mig fra ved selv at opnå styrken til at markere mig som den stærkeste. Behovet for tryghed har været som et drug, der tilsidesatte alt andet, herunder mine nærmeste, ofrene og mig selv.

Jeg var en uvidende, følsom dreng med et lavt selvværd, der voksede op med forståelsen af, at vold virker. Det siger sig selv, at det var en farlig cocktail.

På det tidspunkt i mit liv, hvor jeg senest sad varetægtsfængslet, vurderede det etablerede samfund, at jeg gik under kategorien ”Et dårligt menneske uden for pædagogisk rækkevidde”. Det var kommet så vidt, at jeg var opgivet af systemet. Den samlede sum, af de i selvbedraget usynlige fejltrin, havde bragt mig der, hvor jeg var. En uopmærksom livsstil og en indsigt, der begrænsede sig til det sparsomme, fik mig til at vælge de i første omgang lette løsninger. Det betød, at jeg, efterhånden som tiden gik, endte med at være blottet for moral.

Som varetægtsfængslet var det forholdsvist åbenlyst, at risikoen for en længere fængselsstraf var nærliggende. De problemer var dog blot bagateller set i forhold til min sikkerhedssituation.

Bandidos havde fyldt en del på min dagsorden i det seneste årti. Jeg var entreprenør for Holbæk-afdelingen og blev derfor helt automatisk præsident. Senere blev jeg udnævnt til Nationalsergent af Europa, hvilket var en post i den øverste ledelse, og jeg kom altså til at sidde i panelet, hvor de afgørende beslutninger blev taget.

Rejsen mod toppen i Bandidos var dog ikke på en bølge af medvinde. Det var til gengæld et led i en snedig plan, om at få mig placeret uden reel magt, da jeg undervejs begyndte at stille spørgsmål til sandheden bag enevældets hensigter.

Stik imod bagtanken, blev himmelflugten i hierarkiet kun genstand for mere konflikt, da jeg ikke, som forventet, accepterede posten som en kompensation for at holde min kæft. Det stred ganske enkelt både imod min fornuft og min grundlæggende natur at bøje nakken for nogle arrogante og afdankede bosser. Efter et diplomatisk kupforsøg på cheferne, blev jeg frataget mine titler og sendt i en slags eksil i Næstved-afdelingen, Westside, uden nogen form for opbakning og støtte ved min side.

Jeg var gjort fuldstændig grydeklar til aflivning blandt medlemmer, som ikke anså mig for at være fem potter pis værd. Tilfældighederne udviklede sig dog således, at mine klargjorte bødler ligeledes kom på kant med topledelsen. Den udvikling fik mig igen frem i forreste linje af oppositionen, selvom jeg egentlig, i slipstrømmen af alle problemerne, ønskede at udnytte muligheden til at foretage en stille exit ad bagvejen.

Diktatorerne i Bandidos tolkede min lynhurtige genrejsning som et tegn på, at det var mig, der sad bag oprøret og trak i trådene, hvilket for alvor satte gang i lysten til at få mig skaffet af vejen. De tåbelige beslutningers tyngdekraft havde suget mig tættere og tættere på et forspildt liv, men bevidstheden om afgrundens nærværelse var ligeledes drivkraften til energien om at sætte en ny, kompromisløs kurs.

Jeg er klar over, at Bandidos i resten af mit liv vil sondere terrænet for at opsnuse en mulighed for at slå mig ihjel, uden at det skaber for mange repressalier. Der er ting, jeg har begået, som ingen kan være stolte af, men jeg har også sonet en stor del af mit liv og vil nu bruge det, jeg har oplevet, til at levere noget positivt og gøre en seriøs indsats for at vise et socialt ansvar.

Det er med fortrydelse, at jeg tænker tilbage på min manglende kundskab, men det er vel aldrig for sent at gøre det rigtige. Min målsætning er, at bevise, at der er mulighed for at ændre kurs i livet, uanset hvor umuligt det ser ud. Ambitionen er at ændre lidt på almindelige menneskers opfattelse af kriminelle såvel som bandemedlemmer. Den ressource kan samfundet udnytte bedre, og ud fra et samfundsøkonomisk synspunkt bør Kriminalforsorgen levere det produkt, som bevillingerne rent faktisk efterspørger.

Fra medierne har jeg set tal, hvor hvert enkelt bandemedlem koster staten 24 millioner kroner om året. De penge kan bruges bedre, og formålet med straf bør vel være resocialisering.

Bogen kan være starten på et comeback til livet. Og selvom jeg med fortællingen risikerer at ende som den irriterende flue, der klaskes mod væggen, vil jeg holde fast i at undgå fortrydelsen. Denne gang har jeg følelsen af at gøre det rigtige.

Vridsløselille Statsfængsels isolationsafdeling, A1, skulle altså være udgangspunktet for mit kreative værksted. I en beskidt celle, der stank af en blanding af rygerum, urin og gammel sved. Her, gennem mine isolerede øjne, forsøgte jeg at finde en version af de vise ord – finde vejen væk fra og ud af kriminaliteten og lægge kabalen til min lillebrors og min vidt forskellige skæbne. En analyse, andre måske kan bruge i fremtiden. Når det drejer sig om menneskets udvikling, er det ofte en proces af en lang række mindre betydelige ting, det handler om. Brikkerne til puslespillet var en masse minder og oplevelser, der lå kaotisk og uorganiseret i en masse små skuffer i min hjerne. Nogle af svarene eksisterede sikkert i en eller flere af alle disse skuffer.

Åbne og lukke – åbne og lukke.

Kapitel 1

Vold avler vold – tryk giver modtryk

Flere gange undervejs, i processen med at skrive, konfronterede jeg en underlig indre følelse af stjålen modvilje. Selvfølgelig vidste jeg godt, at Bandidos ville ryge helt op i det røde felt, når bogen kom på gaden, men min fars reaktion var jeg faktisk mere spændt på. Det har hele tiden været meningen, at han skulle have mulighed for at læse indholdet, før det blev udgivet, og da jeg gav ham forordet, var det både med stor interesse og en vis skepsis, at han tog imod det.

Han var imponeret og kunne godt lide det skrevne ord. Der var dog lige et par linjer, han ikke brød sig om:

”Det var god læsning, men der er lige et lille stykke tekst, som jeg godt kan undvære.”

Han hentydede til den lille passage, hvor jeg beskrev det voldelige forhold mellem min storebror, ham og mig.

”Jamen, det skulle du have tænkt over for 40 år siden. Dengang, hvor du tæskede mig, så jeg fik en side frem i mig selv, som jeg er flov over den dag i dag. Du gjorde mig bange, hysterisk og ynkelig.

At fremstå sådan eller få den følelse igen vil jeg gøre alt for at undgå. De tæsk, som du gav mig, og specielt dengang, hvor du slæbte mig op ad trappen som en sæk kartofler, trak mine støvler af og bankede mig, ændrede min personlighed for altid. Selvom du stadig har en psykologisk effekt på mig, så har jeg frigjort mig fra frygten.

Jeg har ligeledes begået rigtig mange fejl, og jeg er villig til at tilgive dig for dine, hvis du er klar til at sige undskyld.

Er du det?”

Far sad defensivt lamslået i stolen. Det må have været en utrolig vanskelig situation.

I de seneste 15 år havde han været alvorlig syg. Først muskelgigt og så alverdens følgesygdomme efterfulgt af adskillige blodpropper på grund af bivirkninger og overmedicinering.

På et tidspunkt var hans blod faktisk så tyndt, at blodkarrene i hans øjne sprang og gjorde ham stort set blind. Selv i den situation var han stærk og nægtede at tage medicinen, selvom lægerne advarede ham om, at det kunne koste ham livet.

Med en kanonhøj puls, et lavt blodtryk og en lungekapacitet på 30-40 % var hans nuværende helbredstilstand mere kritisk end nogensinde tidligere. Lægerne talte da også for en ret omfattende hjerteoperation, men hans tilstand var så sløj, at de tvivlede på, om han rent faktisk kunne overleve operationen.

Helt derude på afgrunden blev han så angrebet af sin egen søn, der beskyldte ham for noget af det værste, man kan beskyldes for.

Han reagerede, som han altid havde gjort: ved ikke at vise svaghed.

”Alt det, som du siger til mig, passer jo slet ikke. Det er jo aldrig sket.”

Et eller andet sted var det her ikke styrke. Det var jo ultimativ svaghed, hvis han ikke engang havde overskud til at vedkende sig sine egne gerninger.

”Denne her situation kan du ikke kontrollere.

Du siger, at det er løgn, men alle her i familien har set det, og vi ved alle sammen, hvem der er løgneren.

Måske skulle jeg bare have dræbt dig dengang, hvor der stadig var en vis værdighed i at tage livet af dig.”

Meget afklaret konstaterede far, at det måske havde været en udmærket løsning, hvis tingene var foregået, som jeg lige havde fremhævet. Selvom der lå en vis erkendelse i den bemærkning, så kunne han dog, efter eget udsagn, stadig slet ikke genkende ét ord af min fremlægning.

Mor skred befriende ind og konstaterede, at han jo nok måtte kunne huske en hel del, da hun flere gange undervejs havde bebrejdet ham for hans hårdhændede behandling.

Hans eneste forsvar dengang var at forlade scenen og gå på druk, og til sidst turde hun næsten ikke kritisere ham, da han altid gjorde alvor af sine trusler om at skride.

Fars øjne lynede af indre raseri. Han havde regnet med sin trofaste kones loyalitet. De havde været gift i mere end et halvt århundrede, og så stod hun pludselig der og udleverede ham foran størstedelen af den nærmeste familie.

”Det passer ikke! Alle skal forlade mit hjem, og jeg vil aldrig se familien igen!”

Far var helt ude i tovene, og jeg spekulerede faktisk på, om han var i stand til at overleve sandhedens time.

Lidt overraskende, og med en vis lettelse, så jeg, hvordan min søsters børn og min lillebror begyndte at samle deres ting sammen for at tage af sted.

Jeg var ophidset, vred og ikke klart tænkende, men min kæreste gik hen og tog mig i armen.

”Giv ham en mulighed for at tænke det igennem, og sig så til ham, at du kommer tilbage om to til tre dage.

Det hele er kommet som et chok, og du vil jo gerne tilgive ham, så giv ham en chance for at gøre det rigtige.”

Hendes kompromissøgende stil havde en positiv beroligende effekt, og efter jeg havde taget sko og overtøj på, fandt jeg overskud til at proklamere, at de andre i huset skulle tage hensyn til mor, så hun ikke blev efterladt alene med far i den mildest talt dårlige stemning. Derefter gik jeg ind i stuen og henvendte mig til far.

”Jeg kommer tilbage på søndag, så har du haft lidt tid til at tænke, og så tager vi en, forhåbentlig, mere fornuftig snak.

Han sad roligt i stolen, som efterhånden var hans faste plads i livet, da bentøjet kun kunne klare ganske korte ture. Men jeg kunne mærke hans bekymring og uro, som han forsøgte at skjule.

”Lad os aftale det,” svarede han med en lettelse, så jeg kunne mærke byrden løfte sig fra hans skuldre.

Tre dage i tænkeboks, og det føltes som en evighed.

Det var en sag, som jeg mest af alt bare havde lyst til at pakke ned i en kasse og gemme væk for altid, men igen skubbede min kæreste lidt til mig.

”Husk nu at ringe til din far. Det er vigtigt for ham.”

Min kæreste var godt klar over, at det var lige så vigtigt for mig, men hun kendte mig så godt, at hun vidste, at samvittigheden ville have større trækkraft end evnen til at udfylde egne behov.

Alene i bilen, søndag formiddag, greb jeg telefonen og fik min mors stemme i røret. De var klar til at tage imod mig.

Inde i mit hoved havde jeg etableret en beretning, som gjorde det let og muligt for min far at påtage sig skyld og ansvar.

Den fortælling ville jeg indlede med, og så var resten egentlig op til ham.

Jeg trådte ind over dørtrinnet til mine forældre, og for første gang i mit liv, var det med en følelse af at være fremmed.

Pladsen direkte over for min fars plads blev indtaget, og jeg begyndte som planlagt:

”Alle mennesker begår fejl. Jeg har begået masser og sikkert flere end dig, men jeg er klar over det og tager ansvaret. Det er min opfattelse, at det eneste, som adskiller mennesker fra skadedyr, er vores evne til at føle empati og vores mulighed for at udvikle os. Hvis du har tænkt dig at vise mig de egenskaber, så vil jeg, uden at blinke, tilgive dig.”

Far sad i stolen og lyttede, men det lød i første omgang, som om han overhovedet ikke havde hørt efter.

”Du skal vide, at jeg de seneste nætter har sovet som i en drøm. Vidunderligt og samvittighedsløst.”

Hvad fanden havde han egentlig gang i? Var det virkelig så svært at tage ansvar, så han hellere ville tage den uforløste sag med sig i graven?

”Det håber jeg, for din egen skyld, er usandt. Faktisk, så tror jeg, at de sidste 15 år af dit liv med sygdom og ulykke alene skyldes den ondskab, som du præsenterede for dine ældste drenge. Hvis du beder om tilgivelse, så tror jeg, at du vil få yderligere mindst ti gode år at leve i.”

Næsten inden jeg nåede at færdiggøre sætningen, forsøgte han at komme ind med en lidt udglattende bemærkning om, at den manglende samvittighedsfølelse udelukkende skyldtes hans manglende erindring om det passerede.

”Hvis det, som du fortæller mig virkelig er sandt, så vil jeg meget gerne give dig en undskyldning, men jeg har desværre ingen erindring om det.”

Den udmelding troede jeg slet ikke på. Måske havde han fortrængt det meste, men der var ting, som han godt kunne huske.

”Jeg ved godt, at du heller ikke har haft det nemt. Jeg ved ligeledes godt, at du så meget op til din egen far, som var særdeles voldelig og i særlig grad over for dig. Du troede ganske enkelt, at du gjorde det rigtige, men du er også nødt til at indse, at det var meget forkert.”

Nu så jeg en lille flig af menneskelighed, som han ellers aldrig udviste.

”Ja, jeg fik tæsk med redskaber, og jeg var altså også meget presset, da I var små. Det var ikke nemt at være mig med en kræftsyg dreng og en økonomi, der sejlede.”

Selv i denne svære situation valgte han ikke at nævne noget om sin første og dødfødte søn.

”Din tilgivelse ligger i den måde, hvorpå du har behandlet min søn, Lucas. Han elsker at besøge jer, og han elsker dig. Det er din chance for oprejsning, og jeg vil tilgive dig, så længe du behandler ham godt.”

Det var en barsk samtale, men den var god, og vi skiltes med respektfulde håndtryk.

En uge efter var far inde til en større undersøgelse af sit hjerte for at blive diagnosticeret, og hvor der skulle tages stilling til en eventuel operation.

Helt mirakuløst viste det sig, at hjertet var stærkt nok, men, at problemerne skyldtes kraftig overmedicinering.

Sig ikke, at der ikke er mere mellem himmel og jord!

Kapitel 2

Kaos og kontrol

# Fredag den 27. august 2013 sidder jeg bag den tunge dør i den trange celle. Jeg lukker øjnene og tænker mig tilbage i tiden …

I min projektion står jeg cirka ti år gammel og betragter mit eget spejlbillede. Alting var så enkelt dengang, sort eller hvidt, godt eller skidt, og jeg var en af de gode med en simpel kynisk løsning på alting. Tiden blev ikke brugt til at spekulere over fleksible løsninger i forhold til kriminalitet. Jeg havde heller ikke den fjerneste ide om, at jeg mere end 30 år senere ville føle mig bedst tjent med at sætte mig udenfor min egen krop i forsøget på at forstå og beskrive irrationaliteten i mit hidtidige næsten lidt skizofrene og psykopatiske livsforløb.

Den knægt, jeg genkaldte, havde stærke protektionistiske, højredrejede holdninger. Det var noget med, at personer, der var forhærdede og utrygskabende, skulle sendes ud på en øde ø, hvor flugt ikke var en mulighed. Her burde de i store træk stå på egne ben i forhold til den selvforskyldte situation, som de havde påført sig. Og sådan var det.

Det var min overbevisning, at jeg ville ende som revisor eller politiker med et svar på alle livets spørgsmål.

Inde i mit hoved havde jeg mange hypotetiske forestillinger om mit fremtidige liv, men end ikke med en million muligheder at vælge imellem, så ville jeg aldrig have gættet på, at et af dem ville blive som i virkeligheden med kriminalitet og en karriere i bandemiljøet.

Min lillebror, Michael, fik, som tidligere nævnt, derimod det liv, som jeg havde ønsket for mig selv.

Han sad dengang som senior manager i afdelingen for finansiel rapportering og konsolidering i verdens 12. største medicinalvirksomhed, Takeda Phamaceuticals, og med 15 års regnskabsmæssig indblik i driften havde han et indlysende værdifuldt produktkendskab.

Guldægget i hans viden lå dog helt klart i den erfaring, han havde tilegnet sig i processen med at strømline pipelinen i forbindelse med flere på hinanden følgende virksomhedsfusioner. Michaels øvrige CV er ganske enkelt ikke mindre end fantastisk. Nogle lærere på Holbæk Private Realskole mente, at han var den mest begavede elev, de nogensinde havde haft, og han fik gode karakterer i alt.

Overalt, hvor han færdedes, fik han de flotteste udtalelser og anbefalinger.

Lærernes eneste appel var, at han udviste en overdreven beskedenhed.

Den lidt tilbageholdende venlighed, og ydmygheden, kombineret med hans ukuelige stædighed er faktisk noget af det, som jeg i dag beundrer mest.

Det gør jeg på trods af, at jeg i denne bog slår på tromme for, at man skal turde engagere sig og sige det, man mener, trods de omkostninger, det kan have.

Beskedenhed og mod kan godt kombineres …

Kapitel 3

Tilbage til kaos

# Dag nummer 26 siden min anholdelse er lige startet.

Jeg har gennemgået et par barske dage her i fængslet. Det er lørdag formiddag.

Personalet, altså vagterne, har lige været forbi til det obligatoriske morgentjek.

Klokken er lidt i ni om morgenen, og TV2 News kører i baggrunden med lav volumen …

Torsdag ved samme tid sad jeg på isolationsafdelingen, A1, da souschefen, som jeg kender fra mit tidligere ophold her i institutionen, kom forbi.

Han bankede forsigtigt på døren, hvilket ikke er normal praksis.

Her bliver døren åbnet som en del af en rutine i en triviel arbejdsdag uden hensyntagen til privatlivet.

Det har påvirket mig således, at jeg altid er på vagt over for betjentene. De skal ikke tage mig i at være sovende på noget tidspunkt, og jeg er altid fuldt påklædt, når de kommer forbi, uanset, hvornår de melder deres ankomst.

Jeg har tilegnet mig nogle egenskaber, som gør, at jeg, alene på lydene, kan høre, hvad der skal til at ske i fængslet.

Det betyder selvfølgelig også, at jeg aldrig finder egentlig ro.

Fortsat på en meget høflig facon orienterede souschefen mig om, at institutionen, efter noget betænkningstid, havde fundet frem til, at det, sikkerhedsmæssigt, var uforsvarligt at sende mig ind blandt de Bandidos-relaterede fanger på afdeling A2. (Det var i sig selv grotesk, at de overhovedet havde haft den overvejelse).

De havde besluttet, at afdeling A3 var det rigtige sted for mig.

Det var en afdeling forbeholdt varetægtsfængslede Loyal To Familiabandemedlemmer.

Jeg havde heldigvis nogle rigtig gode relationer til den gruppering og var altid blevet behandlet med respekt og retfærdighed af de gutter.

Det var de samme værdier, der reddede mig fra at blive smadret første dag på den nye afdeling.

Nogle rygtesmede i miljøet, højst sandsynligt fra Bandidos, havde bevidst plantet en løgnehistorie om, at jeg aktivt havde arbejdet for at etablere et samarbejde med en bande fra Værebroparken. Samarbejdet skulle udmønte sig i en konstellation af Værebros folk og mine allierede fra Westside Nation i en ny international klub under navnet Saturdarah.

Det ville være i fuldstændig kontrast til Loyal to Familias (LTF) interesser, som havde været i konflikt med Værebrobanden i årevis.

Personer, der på det tidspunkt samarbejdede med deres gamle fjender, var absolut ikke på deres hitliste, og manøvren fik naturligvis ”LTF” til at skærpe interessen for mine handlinger.

Flytningen til den nye afdeling og konfrontationen med de falske beskyldninger skete så hurtigt, at det slet ikke nåede at synke rigtig ind, før det hele var overstået.

Betjentene på isolationsafdelingen stillede mig i udsigt, at jeg kunne komme med på den daglige gårdtur sammen med den nye afdeling, hvis min celle var ryddet i løbet af ti minutter.

Turboen blev derfor sat til, og alt mit habengut blev samlet i tre store affaldssække på fem minutter.

Det gav mig lige et par minutter til at sige farvel og på gensyn til mine venner Jacob og Jimmy, som ligeledes havde meldt sig ud af Bandidos.

Den beslutning havde bragt dem fra specialafdelingen for bandemedlemmer til isolationsafdelingen, hvilket skriger til himlen af håbløshed. Først bevilliger politikerne store millionbeløb til exit-programmer, og dernæst bliver indholdet så uspiseligt, at stort set alle, med lidt selvrespekt, falder fra.

Jeg nåede lige at smide sækkene med alle mine ejendele ind på den nye celle, og så var det af sted på gårdtur.

Inden jeg havde tilbagelagt den første runde på gårdtursarealet, blev jeg konfronteret med spørgsmålet omkring mit påståede samarbejde med Værebro/Saturdarah.

I forbindelse med samtalen stimlede folk hurtigt sammen rundt om mig, og gjorde bevægelsesfriheden meget begrænset.

De varetægtsfængslede Bandidos-folk fulgte optrinnet tæt fra vinduerne på anden sal, og det var lidt ubehageligt at betragte den onde side i alle de mennesker, som kun ønskede min undergang.

Gutterne fra Loyal to Familia forekom mere forundrede end de virkede anklagende i deres tonefald.

Min forklaring om, at vi (Udbryderne fra Næstved) havde afvist et samarbejde, ved et meget kortvarigt møde få måneder tidligere, blev ligeledes vurderet som den mest plausible forklaring i relation til Saturdarah-spørgsmålet.

Det var dog som at balancere på en knivsæg.

Heldigvis fik mit gode forhold til ”LTF”, retfærdigvis, situationen til at falde ud til min fordel.

Jeg er vokset op med gadens lov.

Derfor vil jeg ikke belyse episoder, der kan få mennesker i fængsel, uanset, om nogle af personerne rangerer meget lavt i min forståelse.

Jeg vil dog berette om den psykiske kerne i miljøet, hvor manglen på kundskab er så udtalt, at det, blandt en stor del af de unge rekrutter, er eftertragtet at slå ihjel, uden personligt motiv, kun for at opnå anerkendelse i den flok, hvor de færdes.

Det er for mig et symbol på noget nær ultimativ menneskelig svaghed, og det er kun tilfældigheder, der har gjort, at jeg ikke er repræsenteret i statistikken.

En ting er bevidstheden om, at man er i unåde.

En anden ting er det, når der effektivt gøres noget for at ramme én fysisk.

De mange nye indtryk, samt alle problemerne havde i løbet af dagen gjort deres indtog i min hjerne, og jeg måtte trække mig tilbage til min celle med en lettere hovedpine.

Fredag var jeg i en limboagtig tilstand.

Den ene fod blev sat foran den anden, nærmest per automatik.

Der blev trænet, spist, og så var det ellers retur til cellen, hvor jeg funderede lidt over mit liv, de valg jeg havde truffet, og hvor de havde bragt mig.

Dagen gik, og det blev lørdag.

Lidt smadret og træt oven på hovedpinen, tænkte jeg igen tilbage på nogle af årsagerne til mit besværlige liv …

Et liv, jeg ikke ville bytte med noget andet.

Selvfølgelig ville jeg gerne have været det kriminelle livs økonomiske nedture, sagsomkostningerne og alle fængselsopholdene foruden. Men havde jeg levet et andet liv, havde jeg måske ikke mødt min vidunderlige kæreste, Kiran, og fået min fantastiske søn, Lucas, som jeg har sammen med en anden kvinde, Charlotte.

Hun er i øvrigt den perfekte mor til vores dreng – et fantastisk gavmildt menneske og samarbejdet, i forbindelse med vores søn, er upåklageligt.

Jeg har oplevet og set en verden, som de færreste har set.

De oplevelser giver mig muligheden for, som den eneste, indtil videre, med både modet og forståelsen, at gengive et reelt virkelighedsbillede af det liv, der venter en ung håbefuld rekrut, der står på tærsklen til et liv i kriminalitet og i rockermiljøet.

Den mulighed vil jeg ikke forspilde, og det giver mig følelsen af, at jeg har en masse positivt at byde ind med.

Nogle gange skal man åbenbart dyppes i tjæregryden, før man kigger sig selv i spejlet og reflekterer over det, man ser.

Kapitel 4

De uartige drenge

# På de 8 kvadratmeter i isolationscellen vandrer mine tanker ud gennem murene og tilbage i tiden.

Tilbage til tiden, hvor vi boede i Ølstykke. Et nybyggeri inddelt i kvarterer efter stjernetegn og belastet af alkoholmisbrug og mange husspektakler.

Vi tilflyttede fra Taastrup, hvor jeg var født, til Skytten nummer 10 i 1970.

Her herskede den uskrevne lov om ”survival of the fittest” blandt ungerne.

Vi førte os frem med en hierarkisk opbygning, som mindede om den, vi har i fængslerne i dag.

Jeg var den klart stærkeste blandt mine jævnaldrende legekammerater, og udelukkende på grund af min fysiske styrke var det mig, som satte dagsordenen for, hvad vi skulle fordrive tiden med, og hvad der i øvrigt var rigtigt eller forkert. Det var i sig selv fordummende, men jeg havde ingen tanker henledt på mine jævnaldrende venners utryghed. Mit unge, skrøbelige og superegoistiske sind havde et andet og mere skræmmende problem at tænke på. Det var Sørens storebror, Henrik. Han var en 4-5 år ældre, let mørklødet, vild og utrolig stærk knægt – lidt som en abeunge, der kunne svinge sig fra arm til arm i plankeværket, der omkransede vores haver, tilstødende de enslignende huse. Henrik var ret intimiderende, opfindsom og fantasifuld.

Da jeg var 3-4 år gammel, morede han sig meget med at slå på min vinduesrude med en stor grantræslignende gren.

Det fik mig til at tro, at der var spøgelser udenfor i mørket, når jeg skulle sove.

Det stod på i ret lang tid, da mine forældre slog det hen som et resultat af en lidt for livlig fantasi.

Men en dag sneg jeg mig ud af sengen, uden at tænde lyset, og hentede mor, så hun kunne få syn for sagen.

Næste dag stod far på lur og haps, så blev Henrik fanget.

Henrik havde gang i alle mulige narrestreger og lod sig kun stoppe af far, som dog havde mere travlt med at drikke øl og spille billard på Ølstykke Kro, hvilket gav Henrik det nødvendige spillerum til for alvor at slå sig løs.

Henrik kredsede rundt om vores hus som et andet rovdyr. Tålmodig og insisterende.

Han bankede på hoveddøren, ringede på dørklokken og indimellem kastede han mudder eller jord på vinduerne.

Kun for at fremprovokere en reaktion.

Ingen af os børn eller vores mor, for den sags skyld, turde åbne døren eller på anden måde konfrontere ham af frygt for at få tæv.

Når jeg legede med Søren, var min opmærksomhed altid henledt på, hvor Henrik befandt sig, og kom han pludselig hjem, så afsluttede jeg samværet hurtigst muligt.

Som regel var der ikke noget at frygte, når brødrenes forældre var hjemme.

Men Henrik var lunefuld, og forældrene var usædvanligt uopmærksomme, så man kunne aldrig vide sig helt sikker.

En varm sommeraften var jeg ikke hurtig nok til at komme væk. Henrik fik passet mig op på stisystemet mellem vores respektive hjem, hvor vi var naboer.

Heldigvis var min storesøster, Hanne, og mor ude for at slentre og lufte sig lidt i varmen.

Bedst som jeg troede, at det var tid til øretæver, kom mor mig til undsætning, uden, at det på nogen måde stoppede Henrik.

I stedet vendte han sin vrede og ondskab mod hende, der overdynget i en byge af slag sprang skrigende af sted i et forsøg på at flygte.

Hanne var normalt en meget stille og genert pige, men hun kunne godt skifte sind, hvis hun blev presset tilstrækkeligt … Det var præcis, hvad der skete.

Hun var i besiddelse af et sjippetov, som hun med alle sine kræfter brugte til, gentagne gange, at piske Henrik med.

Nu var det pludselig ham, der skreg, og det gav os lige nøjagtig den nødvendige tid til at komme i sikkerhed. Konflikterne stod i kø i kvarteret, og det var ofte med Henrik som arkitekten

Det lignede efterhånden jungleloven, og alle ungerne handlede efter deres mest primitive instinkter.

En tidlig formiddag, hvor jeg var på vej hen for at besøge min legekammerat, Søren, blev jeg udsat for et baghold, orkestreret af Henrik. Jeg har vel været omkring fem år gammel.

Mine legekammerater, Søren og Torsten, stod på lur bag et hjørne ved et af de ensartede boligbyggerier.

I det øjeblik, hvor jeg kom til syne, fór de begge frem med Torsten som den mest aggressive, og han fik succes med at slå mig i hovedet med sin ene træsko.

Jeg tumlede rundt og væltede ned i nogle buske.

Mine hænder famlede sig frem, og nærmest per instinkt fik jeg trukket Torsten med i faldet, så hans hoved bankede ind i en lygtepæl, der var placeret i skoven af buske, blade og grene.

Det gjorde min landing ganske komfortabel og efter at have afværget overraskelsesangrebet, var det Sørens tur til afstraffelse.

Oddsene var klart i min favør, indtil bagmanden kom frem fra sit skjul. Mod Henrik var jeg chanceløs.

Min frygt lammede mig fuldstændig.

Stiv af skræk stod jeg bare der og ventede på min uigenkaldelige skæbne.

Henrik kom nærmere og nærmere, og så kom redningen alligevel. Min storebror Egon passerede mig i fuldt firspring med en 4 × 4 stolpe i armene.

Stolpen lansede han direkte ind i hovedet på Henrik med så stor kraft, at han faldt bagover, som et bræt, og mistede nogle tænder.

Egon var selv bange for Henrik, men i den sidste tid, hvor vi boede i Ølstykke, bevæbnede han sig med forskellige slagvåben og tog opgøret.

Han tævede ham blandt andet med en bob-kø, og så var han i stand til at samle en flok af drengene fra kvarteret, som jagtede Henrik overalt.

Konsekvensen af jagten blev en mere og mere desperat Henrik.

Det sidste vi hørte til ham, var dengang, hvor han i ensom tilstand brændte en mark af i nærheden af nogle boligområder.

Derefter kom han på et børnehjem af en slags.

Vold og min storebrors beslutsomhed fik knækket Henrik, men ingen af os havde gavn af den erfaring, da vi endnu ikke havde oplevet en intelligent modvægt til den primitive adfærd.

Kapitel 5

Lidt om egon

Historierne om Egon, fra tiden før jeg blev født, handlede altid om en kærlig dreng med en stor beskyttertrang over for sin storesøster, Hanne.

Det billede var ukendt for mig, og jeg så kun en knægt proppet med indre dæmoner.

Han var drevet af et voldsomt had, som skyldtes hans evige kamp mod far, der opdragede drengeflokken efter de samme strenge principper, som hans egen far havde praktiseret.

Far fraveg dog princippet om, at piger og kvinder med jævne mellemrum også skulle irettesættes med korporlig afstraffelse.

Her valgte han sin egen tilgang, og respekten for det modsatte køn var helt anderledes end den, der gjaldt for drengene.

Det var åbenbart magtpåliggende for ham at manifestere sig som herren i huset, hvilket udmøntede sig i daglige tæsk til hans ældste søn med den finesse, at voldsdoseringen fik en ekstra dimension, når der var alkohol impliceret.

Ligesom far var en klon af farfar, så udviklede hans store dreng sig til en klon af ham.

Dog med den markante forskel, at det ikke var beundring, men vrede og direkte had, der var den hovedsagelige drivkraft.

Egon havde brug for en ventil til sit had og sin vrede.

Den funktion blev jeg tildelt, men rollen som prygelknabe var ikke just min kop te, så jeg sladrede stort set hver gang, der skete voldelige hændelser, hvilket medførte yderligere straf til min storebror.

Altid med den gamle som skarpretteren. Og når Egon var blevet straffet, så skulle jeg straffes af ham, fordi jeg havde sladret, og sådan kørte det bare i ring.

Enkelte gange lykkedes det faktisk at vinde kampen.

Hvis jeg var forudseende, tog et hurtigt initiativ og slog ham tre til fire gange i hovedet, så slap jeg væk fra ham uden skrammer.

Det var lidt som at tisse i bukserne. Det lunede lidt i starten, men nu vidste jeg godt, at der var lagt i kakkelovnen til næste gang, det lykkedes ham at trænge mig op i en krog.

Når far overværede disse seancer, eller på anden måde fik viden om det, så var det ligegyldigt, hvem der var ophavsmand til problemerne. Vinderen af slagsmålet skulle stå til regnskab for herren.

Det altid med korporlig afstraffelse i nøje afmålte mængder.

Egon appellerede flere gange til mor om, at hun skulle foretage det tunge valg, rejse væk med os børn og forlade far.

Desværre havde hun ikke den nødvendige viljestyrke til at stå alene. Det stred for meget mod hendes grundlæggende natur og netværk, men set i bakspejlet havde det nok været den bedste beslutning.

En matematiklærer fra Hampelandsskolen, en helt nyopført skole i den nye del af Ølstykke, opnåede faktisk en slags venskab med Egon, som i øvrigt var rigtig dygtig til matematik.

Langsomt åbnede han op og fortalte om sit problemfyldte forhold til sin far.

Egons fortælling var dog betinget af, at den skulle forblive en hemmelighed, da frygten oversteg forhåbningen om en forbedring.

Læreren var desværre ikke i stand til at håndtere dette ubehagelige dilemma og i en tid, hvor det rettelig var sværere at finde løsninger på den slags problemer, fik han arrangeret et venskabeligt møde.

Problemet blev belyst, og far forsikrede om, at historien om daglige tæsk var taget ud af den rene fantasi. Mødet foregik på Ølstykke Kro, hvilket i sig selv var lidt mærkeligt.

Jeg iagttog, hvordan far sad afbalanceret og lyttede til problemerne, samtidigt med, at han fornuftigt argumenterede for sin uskyld.

Da mødet var slut, tog vi hjem, og straks hoveddøren smækkede i bag os, brød helvede løs.

Far eksploderede i et vanvittigt voldsorgie mod den chanceløse lille sladrehank.

Mod sin egen søn.

Afstraffelsen skete sammen med en lang verbal svada, hvor det blev gjort tordnende krystalklart, at ingen i familien udstillede deres beskidte vasketøj i offentligheden.

Den oplevelse satte et punktum for venskabet mellem matematiklæreren og Egon.

Matematik var ikke længere interessant, og Egons udvikling gik i retning af at skabe distance til alting.

Intet var godt eller godt nok.

Skoleundervisningen blev boykottet totalt, og var det muligt tilmed at spolere undervisningen, for både læreren og de andre elever, var det fint.

Ondskaben voksede i ham dag for dag.

En aften, hvor den korporlige afstraffelse havde været rigtig grov, forekom far nærmest udmattet af eksekveringen. Egon sad på gulvet i entreen og kiggede tomt ud i luften.

Jeg iagttog det hele fra min placering lidt i baggrunden som så ofte før. Far havde ryggen mod mig og front mod sit siddende offer, mens han, i et lidt opgivende toneleje, forsøgte at forklare nødvendigheden af sin netop overståede gerning.

Stemningen i rummet var påvirket som stilheden efter en storm.

Den mørbankede knægt sad helt køligt og afbrød så med sætningen:

”Når jeg bliver stor nok, så slår jeg dig ihjel”.

Det var første gang, at jeg oplevede far give op. Han forsvandt bare tavst og lydløst ud i køkkenet.

Trods det, at fascinationen stadig var der, blev jeg mere og mere bange for min storebror.

Der var efterhånden altid en meget anstrengt atmosfære i hans selskab.

Det startede ofte med lidt drillerier, som udviklede sig og for det meste, endte det med, at jeg fik øretæver.

Naturligvis tog jeg mere og mere afstand til ham.

For at fordrive tiden gik jeg lange ture væk fra hjemmet, indtil mor kom hjem.

Jeg gik, talte med mig selv og bad til Gud om bedre tider.

Nogle gange forsvandt min tidsfornemmelse fuldstændig.

Som dengang, hvor jeg gik, indtil fuldmånen viste sig på himlen.

Jeg ville bare væk og besluttede mig for at gå helt hen til månen.

Jeg gik og gik, indtil det blev bælgravende mørkt.

Usikkerheden begyndte at trænge sig på. Var det en umulig mission? Hvor var jeg egentlig henne, og kunne jeg overhovedet finde hjem igen herfra?

Til sidst besluttede jeg at udsætte min månerejse til en anden dag og fandt så atter vejen hjem.

Hævn, det var noget, som kørte rundt i hovedet på mig ret ofte. Og dage, hvor jeg havde fået mange tæsk, så ville jeg bare have hævn. Spekulationerne gik på, hvor mange tæsk det var muligt selv at uddele, når jeg havde opnået den tilstrækkelige fysik til at banke de to andre handyr i familien.

Jeg kom frem til, at Egon skulle have flade, hver eneste dag i resten af sit liv, når det blev muligt for mig at udføre det, men lige nu havde jeg ikke tålmodighed til at vente så længe.

Hævnen skulle være umiddelbar, og min plan blev, at jeg tissede i en æblemost-flaske, så han meget passende kunne drikke pis som straf. Opildnet og glad for min geniale plan gik jeg straks i gang. Nu var det vigtigt lige at skabe en stemning, så han ikke fik fornemmelsen af, at der var noget uldent eller rettere ulækkert i gære.

På en brandvarm sommerdag gik jeg ind i stuen, hvor han hang ud, og indledte en samtale i en afslappet forsonende tone.

Samtalen forløb perfekt, og det faldt helt naturligt lige at komme med en indskydelse:

”Kan du drikke en æblemost?”

”En æblemost, siger du, jo, det ville da være perfekt.”

Jeg skyndte mig straks ud i køkkenet efter den famøse saft.

Nu skulle han have som fortjent.

Jeg havde dog overset en væsentlig deltalje.

Flasken var varm, og han fattede straks mistanke, da han fik den i hånden.

Heldigvis opfattede jeg hans reaktion, så nu gjaldt det altså om at få benene på nakken og komme af sted i en hulens fart.

Utroligt at jeg var i stand til at slippe væk.

Jeg må have været en hurtig lille knægt.

Kapitel 6

Tryghed og en ny start

Trygheden oplevede jeg hos mor.

Derfor rendte jeg i hælene på hende uanset, hvor hun skulle hen.

Hun arbejdede som postarbejder ved Postterminalen i København. Her var det ikke muligt at komme med, da det ikke var tilladt at medbringe sine børn på arbejdspladsen.

Hun havde nogle ekstra jobs blandt andet som ekspedient ved bageren i Stenløse og en hel del rengøringsopgaver i nærområdet omkring vores bopæl. Disse rengøringsopgaver blev som regel udført udenfor normal arbejdstid, så her måtte jeg gerne komme med.

Jeg tørrede paneler af, støvsugede lidt, tørrede støv af eller tømte askebægre.

Jeg elskede at være i nærheden af hende og gjorde en stor indsats, for, at mit arbejde var tilfredsstillende. Sulten efter smil, overskud og anerkendelse betød, at jeg ofte iværksatte en komplet hovedrengøring i hjemmet, udelukkende for at opleve hendes glæde.

En morgen, hvor hun skulle af sted til bageren i Stenløse, havde jeg gemt mig i vores lille Renault 4.

Klokken var vel omkring halv fem om morgenen, så det var stadig mørkt, da hun steg ind i bilen.

Jeg krøb helt sammen og kunne næsten høre mit eget hjerte banke. Vi havde en lille hund, Kasper, som plejede at ligge netop på denne plads bag bagsæderne.

Jeg forestillede mig at være en lille hund og prøvede at krybe endnu mere sammen, selvom det var umuligt. Tidligere var lignende forsøg mislykkedes, så troen på projektet var bestemt ikke overvældende. Humøret steg dog et par grader, da hun passerede forbi mig langs bilen, satte sig ind og begyndte vores lille udflugt.

Udbyttet af denne tur havde jeg ikke nogle dybere tanker omkring, men jeg var overbevist om, at hun ikke kunne slippe af med mig, når vi først var ankommet.

Mor parkerede og forlod bilen uden at ane uråd.

Jeg blev liggende helt stille, med en triumferende følelse i sindet over den umiddelbare succes.

Langsomt fik jeg mod til at forlade bilen, i retning mod bagerbutikken, hvor jeg kunne iagttage hende, og alle de dejlige kager, gennem forretningsvinduet.

Det var indehaveren, en meget sød og pæn dame, som opdagede mig til stor overraskelse, for både hende selv og mor, naturligvis.

Mit mål var at blive i eller omkring butikken, men det blev afvist, da der var meget travlt.

I fællesskab samlede vi alle tre en stor pose slik sammen, og så blev jeg kørt hjem af indehaveren.

Slikposen udfyldte et tomrum og gav mig en følelse af trøst og tryghed, som jeg, i øvrigt kun fandt hos mor og i min tro på Gud.

Min tro var stærkest, når livet syntes allermest håbløst.

Det var et desperationens nødråb. Jeg vidste, at min tro krævede, at Gud var den almægtigste, som jeg nærede størst kærlighed til, men jeg kunne ikke vælge mor som nummer to.

De var begge nummer et, besluttede jeg.

For at få fingrene i noget slik skulle jeg bruge penge, så jagten på lidt mønter var konstant.

Jeg ledte overalt i huset og indimellem stjal jeg også penge fra mors pung eller taske.

Når jeg havde samlet penge sammen, gik turen straks til Eskilds’ slikbutik i Gammel Ølstykke.

Alle børnene i området elskede den butik.

De havde sådan nogle brune og sorte karamelhoveder. Dem kaldte vi Eskild-hoveder.

Når vi bad om for én krone Eskild, så blev gamle Eskild tosset og vi børn syntes, at det var evigt morsomt. Mine selvbestaltede ture til slikbutikken skulle planlægges som en hemmelig mission, da de andre lidt ældre unger fra kvarteret altid vågede over, hvad der rørte sig, og selvfølgelig skulle det gå galt på et tidspunkt.

Glad og fri for bekymringer var jeg kørt efter slik uden den fjerneste fornemmelse af at være overvåget. Måske var jeg lidt for uopmærksom og skødesløs i min glædesrus. Følelsen af absolut tryghed fandt jeg her i den lille hyggelige slikbutik, hvor gamle Eskild gik og nussede rundt. Jeg fik samlet en pose slik sammen, som jeg knugede kraftigt om i mine små hænder. Denne pose betød, at jeg kunne glemme hverdagens sorger for en stund.

Nu var det tid til at sikre mit bytte og finde et fredfyldt sted, hvor jeg kunne nyde min fangst.

Jeg stillede mig i pedalerne på den lidt for store damecykel, som tilhørte mor og hjulede af sted.

Missionen mislykkedes, da nogle af de lidt ældre drenge sprang frem fra vejgrøften, hvor de havde ligget i skjul i et slags baghold. Inden jeg nåede at danne et forsvar, blev jeg flået af damecyklen, tildelt adskillige slag og spark og endelig fik jeg frarøvet mit kostbare slik.

I tusmørket lå jeg i grøften og græd. Fortabt og alene, græd jeg min bøn ud til Gud om at hjælpe mig.

Det var jo kun en pose slik og i hverdagen, var det mere forholdet mellem Egon, far og mig, der var problemet.

De små lyspunkter, hvor jeg kunne finde ro og være fri for deres tilstedeværelse, blev bare nogle meget vigtige holdepunkter. Og når de blev taget fra mig, krakelerede det hele.

Jeg følte det, som om vi, i vores familie, kæmpede lidt mod alle odds. Alligevel var der en fornemmelse af ukuelighed.

Som mor sagde det:

”Ligegyldigt, hvor slemt det ser ud, så klarer vi den altid alligevel.”

Der var meget lidt økonomisk råderum.

Det betød også at de oplevelser, som var normale for andre, havde stor betydning for os.

Den eneste gang vi spiste ude i den tid, vi boede i Ølstykke, husker jeg som en af de lykkeligste stunder i min barndom.

Far havde inviteret hele familien ud for at spise på Stenløse Bodega. Vi måtte bestille lige, hvad vi havde lyst til, og jeg fik fiskefilet med pommes frites og remoulade.

Det smagte himmelsk. Alle var glade, og alt var fantastisk.

Andre lyspunkter fra dengang var besøgene hos vores mormor og morfar på deres lille landbrug med køer, grise og høns.

Ferierne hos dem var bare noget helt specielt.

Selvom vi nogle gange ankom omkring midnat, så diskede mormor altid op med det helt store måltid.

Jeg elskede hendes mad, specielt oksekødssuppen, som jeg altid havde bestilt på forhånd.

Menuen stod som regel på oksekødssuppe, en eller anden form for steg og så koldskål eller jordbær med fløde til dessert.

Mormor elskede at varte os op og brugte hele sin dag på forberedelse af maden.

Deres lille landbrug emmede af liv og indhold, og vi hjalp til med alle gøremålene.

Til madlavningen forsynede vi hende med alle råvarerne: kartofler, gulerødder, ærter, ribs, jordbær, mælk og så videre.

I staldene fodrede vi både køer og grise, gjorde rent og hjalp til med malkningen.

Om sommeren var køerne ude på markerne for at græsse og i selskab med vores morfar og deres lille hund, Ali, styrede vi flokken til og fra staldene.

Vi legede på høloftet, kørte traktor og enkelte gange lånte vi, morfar Jørgens, knallert og kørte ud til digerne ved Vesterhavet.

Her, på vores bedsteforældres landsted i Sønderjylland, var der aldrig kedeligt, og vi kom altid godt ud af det med hinanden.

Disse besøg havde stor betydning for os alle sammen: Specielt for mor. Hun planlagde turene nærmest, som var det overlevelsesture. Kunne vores gamle Renault 4 holde til den lange udflugt? Havde vi penge nok til benzin, færgebilletter, mad? Og var der råd til nyt tøj til ungerne, når vi skulle af sted i forbindelse med en festlig anledning? Der var tænkt på det hele, og selvom det trak store veksler på vores ressourcesvage familie, så fik vi lutter gode oplevelser med hjem derfra.

Vores familie var belastet af dybe sociale problemer med vold, dårlig økonomi, alkoholmisbrug og afsavn. Alligevel agerede vi indimellem safehouse for nogle af de andre familiers kvinder og børn i nabolaget. Specielt en lille knægt, Manse, og hans søskende kom forbi, når det for alvor brændte på derhjemme.

Til en fødselsdagsfest oplevede vi, hvordan en idyllisk dag kunne forvandles til et mareridt på et øjeblik i deres hjem.

Til festen var der dækket op med alskens lækkerier. Der var hjemmebagte boller, slik i lange baner og varm kakao med flødeskum.

Cirka 15 forventningsfulde unger sad omkring det lange spisebord. Manses mor var lige gået i gang med at koge spaghettien, da Manses kæmpestore far, der i øvrigt var navnebror til vores far, bragede ind ad døren og slyngede spaghettien ned i køkkenvasken.

Ikke et barn blev siddende.

Alle fløj op af stolene og spurtede mod terrassedøren. Ud gennem baghaven og væk.

Vi havde alle sammen efterladt vores sko i rædsel over, hvad der kunne ske, men vi slap væk uden skrammer, og det var det vigtigste.

Da hele flokken af unger ankom til vores hjem og vi fortalte historien, tog far straks af sted og bad alle om at følge med ham over til Store Vagn.

Det var noget af et syn, da den enorme mand åbnede hoveddøren. Jeg husker det som om, at far måtte kigge lige op i luften, når de talte til hinanden, og det var med ikke så lidt stolthed, at jeg så ham få udleveret alle skoene.

Far kunne bare klare alt. Han var et forbillede. Frygtet og respekteret af sine børn.

Overbevisende stærk i sin viden, og hans ord blev aldrig betvivlet.

Derfor var det lidt chokerende, da han, i den lånte kassevogn, betroede sig til mig.

Grunden, til at vi skulle flytte, var den omstændighed, at han ikke ville overleve særligt længe med sit massive alkoholforbrug.

Lægen havde faktisk udtrykt det således, at han allerede havde det ene ben i graven.

Han havde altså et akut behov for en ny livsstil, og det krævede nye omgivelser.

Så nu skulle vi begynde på en helt ny tilværelse.

Vi flyttede til Tjebberup, en lille landsby fem kilometer øst for Holbæk.

Vores indgroede natur og egenskaber fra kvarteret i Ølstykke fulgte dog med, og vi var fuldstændig malplacerede.

Den første tid, efter flytningen til vores nye hjem, gik med at udforske området.

Plantagen, et skovområde på cirka en hektar med en lille sø, blev straks mål for vores nysgerrighed.

Her så vi tre drenge på min alder. Lige så hurtigt, som vi så dem, lige så hurtigt var de væk, som små mus. Hurtige og sky.

Jagten kunne begynde. Ind gennem de mørke tæt bevoksede stier. Ned i sivene rundt om den let udtørrede sø, hvor jorden stadig var lidt sumpet. Henover et gammelt ruinlignende kælderfundament, for så at indfange dem i en lysning midt i skoven.

Med jagtinstinktet intakt og vores forskruede sociale uvidenhed fandt vi det rimeligt og naturligt med en styrkeprøve. De indfangede drenge var på min alder, så Egon og jeg var af den opfattelse, at den stærkeste af de tre måtte mande sig op til at tage en kamp mod mig. To af drengene, Thomas og Martin, ville ikke kæmpe med den begrundelse, at de slet ikke havde evner til den slags. Den tredje dreng, Martins fætter, Peter, som var en dygtig svømmer med en sølv- eller bronzemedalje fra Sjællandsmesterskaberne, var frisk på en brydekamp, hvor vi ikke måtte slå på hinanden.

Kampen varede kun et øjeblik.

Instinktivt og hurtigt sprang jeg på ham og fik sat hans hoved fast i en armlås, og så var det overstået.

Martin og Thomas kunne jeg lide med det samme. De udgjorde ikke nogen trussel.

Samtidig var de lidt imponerede over min evne til at slås. Det passede perfekt i forhold til mit behov for anerkendelse, så jeg behandlede dem med venlighed og var meget opsat på at blive optaget i den klasse på Østre Skole i Holbæk, som mine nye kammerater gik i.

Østre Skole var noget af en omvæltning set i forhold til Hampelandsskolen i Ølstykke.

Lærerne i Ølstykke havde meget mere pædagogisk indsigt overfor nogle typer som Egon og mig.

De bedste relationer, jeg havde til Hampelandsskolen, var faktisk lærerne.

I frikvarterne tog de sig ret ofte tid til at sludre lidt, og det gjorde mig meget mere rolig og fornuftig.

På Østre skole var jeg overladt mere til mig selv, og min første dag, på egen hånd, gik med at finde frem til, hvem der var den stærkeste i klassen.

Martin var af den overbevisning, at det måtte være Claus. Det betød, at han stod for skud i det første frikvarter.

Det kom til en kort slagudveksling, hvorefter han opgav.

Martin var dog ikke helt overbevist, da han så den spagfærdige indsats. Måske var det Dennis, der var den stærkeste.

Det pludselige meningsskifte irriterede mig.

Den diskussion gad jeg ikke, så Dennis fik tæv lidt senere på dagen. Herefter gik jeg demonstrativt over til indgangen ved vores klasselokale, stillede mig i døråbningen og stemte armene på tværs, som var jeg i gang med en isometrisk træningssession.

”Har I forstået, hvem der bestemmer her i klassen, eller er der andre, som vil prøve kræfter?”

Det var, hvad jeg kunne bidrage med på min første skoledag i Holbæk.

Østre Skole var, i forhold til Hampelandsskolen, forældet i både tanke og udseende.

Opfattelsen var, at eleverne skulle leve op til de voksne læreres krav, hvis ikke det var tilfældet, så var der en tendens til en lidt laissez faire holdning.

Egon blev sat udenfor den almindelige undervisning og placeret i en observationsklasse med en speciallærer. Formålet var ikke at tilegne ham skolekundskaber. Det handlede kun om at udfylde tidsrummet, så han ikke ødelagde de andre elevers undervisning.

I mit tilfælde blev jeg samlet op i det ene frikvarter efter det andet i forbindelse med slagsmål. Hverken lærerne eller mine forældre havde ideer til, hvordan den lille tossede dreng kunne stoppes.

Med Martin ved min side, bærende på et par sorte læderhandsker, som helst skulle tages i brug hver gang, der var jackpot, spejdede jeg altid efter ballade i skolegården.

Behovet for følelsen af at være en vigtigmås lå i min primitive adfærd. Lidt som en kirurg, der skulle udføre en operation:

”handsker”. Og festen kunne begynde.

Med så voldelig og dominerende en opførsel var det begrænset med venner, men jeg havde altid folk omkring mig, da jeg bestak dem med slik, kager og lignende.

Behovet for at være i centrum resulterede i endeløse løgnehistorier, hvor jeg spillede den ene kammerat ud mod den anden. Historierne blev stort set altid sammenkædet, og så var det mig, der velfortjent stod tilbage som idioten. Min uvidenhed var udtalt. Det var som en ond spiral og mekanisme, jeg bare blev ved med at gentage.

Følelsen af mindreværd gjorde, at jeg for alt i verden ikke ville ende op som den mindreværdige. Martin havde et par gange, med en nedladende fremtoning, undret sig over, hvor rodet og beskidt vores hjem var repræsenteret.

Af samme årsag blev fritiden mest tilbragt hos ham, og kammeraterne blev aldrig inviteret hjem, da jeg var flov over tilstandene og naturligvis også på grund af ubehaget og frygten for Egon.

På et tidspunkt, da jeg var på besøg hos Martin, havde jeg medbragt en helt almindelig spejderkniv, men der skulle selvfølgelig medfølge en løgnehistorie om, hvor god og eksklusiv kniven var.

Nu ville jeg så lige give en lille demonstration.

Vi gik ud i entreen, som var tapetseret med noget nubret hessian. Straks gik jeg i gang med at skære i tapetet, samtidig med, at min mund galoperede derudaf med en lang forklaring om, at tapetet faktisk skulle tilskæres for at blive perfekt.

Det handlede om, at væggen bedre skulle kunne ånde eller noget i den retning.

Da Martins mor, helt tilfældigt, kom ud i entreen, og så mig være godt i gang med at vandalisere deres hjem, fik hun naturligvis et chok.

Hun sendte mig straks hjem, men standsede mig igen lige ude foran deres hoveddør.

Stående i døråbningen gav hun mig en forskrift om, hvordan jeg skulle opføre mig, før de igen kunne byde mig velkommen.

Den aften gik jeg hjem, uden forståelsen af anger, kun med en fornemmelse af tomhed.

På det tidspunkt var jeg slet ikke klar over, at det var en meget forkert gerning, som jeg havde begået, men oplevelsen satte sig alligevel et sted i min forståelse, og det er min teori, at alt positivt input, i et eller andet omfang, har den ønskede virkning, selvom den ofte ikke umiddelbart kan registreres.

Jeg savnede det gamle kvarter i Ølstykke.

Her blev jeg betragtet som en almindelig dreng, ikke som en freak. Egon var endnu mere træt af vores nye sted.

Han havde talt med mor, som, efter hans opfattelse, havde lovet, at familien ville rejse væk fra Ølstykke uden far.

Nu var vi flyttet, og det var så småt ved at gå op for Egon, at far fulgte med overalt.

Det var et løftebrud ifølge Egons opfattelse, og dermed var den sidste bastion med hensyn til fortrolighed og tryghed væk i hans fortolkning. Det gjorde ham endnu mere kold, ond og ligeglad med konsekvenserne af sine gerninger.

En tidlig lørdag formiddag, kort efter vi var ankommet til Tjebberup, spurgte Egon, helt ud af det blå, om jeg ville med på en cykeltur til Ølstykke for at hilse på de gamle venner.

Der var altså 60 kilometer hver vej. Og jeg havde kun min mors gamle, alt for store damecykel som muligt befordringsmiddel.

Men jeg var villig til at gå gennem ild og vand for min storebror. Hvis bare han ikke havde til hensigt at tæve mig, så havde han altid en tro følgesvend.

Egon havde en fisk, eller en halvtredser, om man vil, så der var penge nok til mad, og udflugten kunne begynde.

I starten fór vi af sted igennem Munkholmskoven henover Isefjordens blikstille vandspejl via Munkholmbroen og videre gennem det smukke naturlandskab med udsigt til skovarealer ved Ryge på den ene side og Isefjorden ved Ejby på den anden. Vi kom forbi det bakkede terræn ved Skibby og standsede for at spise mad på grillen i Frederikssund, omgivet af både sand, strand og vand.

Vi købte kradsere, så vi havde penge nok til flere måltider.

Da vi nåede op omkring Stenløse, blev det klart for os, at vi var nødt til at vende næsen den anden vej, hvis vi skulle nå hjem, inden det blev mørkt.

Turen var hård, specielt for mig, som måtte stå op i pedalerne på hele ruten.

I nærheden af Skibby lå der, helt ud til vejen, et stort imponerende hus, der var omgivet af den smukkeste have.

Her stoppede vi op, og jeg plukkede en smuk buket blomster, som skulle med tilbage til mor.

Godt nok var den stjålet, og jeg var også lidt nervøs, da blomsterne blev samlet sammen, men noget skulle jeg have med tilbage til min elskede mor.

Lidt før vi nåede tilbage til Munkholmbroen, lavede vi endnu et pitstop ved en grusgrav for lige at samle nye kræfter. Vi rendte rundt mellem de store gravemaskiner, og Egon forsøgte at starte en traktor, hvor der var påmonteret en gaffellift.

Det var som om, vi var de eneste mennesker tilbage på jorden, og alt var tilladt.

Udflugten havde været fantastisk, men jorden kaldte, og vi var begyndt at forholde os til, at vi var savnet derhjemme.

Uden at have forberedt en forklaring om vores fravær startede vi den sidste etape mod hjemadressen, men lige inden hjemkomsten blev vi enige om, at vi bare havde været rundt omkring i nabolaget sammen med forskellige af vores legekammerater.

Tidspunktet for ankomsten på hjemadressen var omkring klokken halv ti om aftenen, og selvom, der var en vis bekymring i forhold til vores færden, så blev forklaringen godtaget.

Når vi havde det godt, så havde vi det virkelig godt, men desværre blev disse gode oplevelser hurtigt afløst af nogle grimme.

Egon var begyndt at vise irritation over min morsyge opførsel.

Det, at jeg ryddede op og rengjorde hele huset, når hun var på arbejde, og det, at jeg cyklede til Holbæk Station, alene, for at følges med hende hjem igen, irriterede ham grænseløst.

På vej mod stationen, en tilfældig eftermiddag, hørte jeg pludselig Egon råbe i baggrunden.

Han kom cyklende langt bagude, men det var tydeligt, at han havde fart på.

Min fornemmelse sagde mig, at han ville stikke en kæp i hjulet for mit møde med mor, så farten blev sat op, og den første sidevej blev brugt til at komme i skjul.

Efter lidt tid var jeg nødt til at komme frem, tvunget af mors ankomsttidspunkt på stationen.

Frygt kontra tryghed.

Behovet for tryghed vandt, som det er sket så mange gange efterfølgende.

Som en dum lemming gik jeg lige i fælden, og da mit blik fangede Egons, stivnede jeg et kort øjeblik.

Det føltes som en film, der var sat på pause. Egons øjne lynede af ondskab.

I det samme sekund kom jeg ud af min osteklokke, sprang op på min cykel og flygtede med fuld kraft. Denne gang var jeg bare ikke hurtig nok.

Jeg blev passet op ved et busstoppested lidt nede af vejen og overdænget med slag og spark, indtil han ikke havde kræfter og energi til mere afstraffelse.

Min gråd og mit skrig var fuldstændig hysterisk, ikke på grund af smerten, mere af frygt og håbløshed. Cyklen var også ødelagt, så muligheden for at mødes med mor på stationen var minimal.

Ydmyget og ked af det fortsatte jeg min færd på gå-ben.

Ruten blev valgt fra en ide om, hvilken vej det var normalt at benytte på cykel.

Midt i håbløsheden var det stadig det lille håb om at se mor, som drev mig frem.

500 meter fra stationen så jeg pludselig vores bil komme kørende.

En gammel bordeauxrød Ford Granada stationcar. Dem fandtes der ikke mange af.

Der var ingen tvivl om, at det var mor, og at hun, tilsyneladende, var blevet afhentet på stationen af far.

Glemt var alle tæskene.

Jeg fløj henover asfalten med fuld speed i retning mod bilen, fægtede med armene og råbte af fuld hals i håbet om, at de fik øje på mig.

Meget symbolsk sad de helt i deres egen verden. Som i et lydtæt rum med mørklagte vinduer, kørte de forbi uden at registrere noget.

Mine ben blev med ét meget tunge. Modløsheden genfandt sin styrke, og gåturen hjemad på fem kilometer virkede uendelig lang på flade batterier.

Trist til mode blev kursen mod hjemadressen sat, og undervejs dukkede Egon op igen.

Min frygt for ham var nu afløst af ligegyldighed. Noget, som udviklede sig til et karaktertræk senere i livet, når uretfærdigheder blev præsenteret.

Han kunne bare slå eller sparke mig, hvis det var hans hensigt.

Jeg var ligeglad.

Egons forehavende var dog af en helt anden karakter.

Det var vigtigt at vide, om jeg var okay.

Ja, goddag, min bare røv.

Det vigtige for ham var, at jeg ikke sladrede om overfaldet tidligere på dagen.

Den indtrængende appel, samt løftet om bedre tider imellem os, var dog nok.

Nu skulle vi være venner og behandle hinanden rigtig godt, som brødre gør det …

Ærlig talt så havde jeg lyst til, ja faktisk en ubændig trang til, at fortælle om hans modbydelige væsen og alle øretæverne, men, når han nu bad om tilgivelse og i øvrigt om min tavshed, så gav jeg ham det. Jeg var jo villig til at gøre alt for ham.

Uanset alle de gode intentioner så vendte vi hurtigt tilbage til de gamle tilstande.

Egon blev mere og mere træt af min trang til at gøre mig til og tilfredsstille mor med alle mulige huslige opgaver.

Utilfredsheden blev systematisk intensiveret og synliggjort ved gradvist dårligere opførsel og stigende chikane. Når køkkenet var gjort skinnende rent, så skulle han straks have noget mad, og det lykkedes ham altid at efterlade det hele som en svinesti.

Det samme gjorde sig gældende med vasketøjet og oprydning i al almindelighed.

Han gjorde et ihærdigt forsøg på at spolere mit arbejde i hjemmet, og til sidst var stemningen så ubehagelig, at jeg ganske enkelt ikke turde være hjemme.

Min skoletaske blev smidt enten lige udenfor hoveddøren eller i bryggerset, og så var jeg ellers væk, indtil en af vores forældre kom tilbage fra arbejde, og hjemmet igen var en sikker zone at befinde sig i. Denne afstandtagen var bestemt heller ikke populær, og flere gange blev jeg jagtet rundt i kvarteret.

Min redning var plantagen, der lå cirka 300 meter fra vores bopæl. Her var så mange gemmesteder, og her kunne jeg forsvinde.

Når Egon rakte sin hånd frem med venlighed, så tog jeg den altid og sugede mig fast til ham.

Ligeså utryg han var i stand til at gøre mig, ligeså stor tryghed følte jeg, når han havde lyst til at være venlig.

Han tog mig flere gange med bag på crossmaskinen, og selvom vi kørte på offentlig, asfalteret vej i snevejr med voldsomme udskridninger på baghjulet til følge, og selvom vi fløj bagover, hvilket medførte adskillige knubs og skrammer, så var jeg altid tryg, når han havde dirigentstokken.

Selv, da han bad mig om at sætte mig op i Michaels babylift for at skubbe mig udover vores tretten-trins trappe ned mod stueetagen, var jeg helt tryg.

Årsagen til, at vi kom til Tjebberup, var, som tidligere nævnt, fars behov for nye omgivelser.

Mor havde dog ligeledes stillet ham stolen for døren, specielt med hensyn til behandlingen af os drenge, og tingene blev faktisk bedre.

Han havde dog nogle få tilbagefald i forhold til voldelighed, der var så kraftige, at helhedsindtrykket blev ødelagt.

Hans alkoholforbrug blev stort set nulstillet, og hans engagement i forhold til sine drenge blev langt bedre.

Blandt andet tog han mig med til fodboldtræning i HB&I, som var en af Danmarks bedste fodboldklubber, specielt i ungdomsrækkerne på det tidspunkt.

Han købte ligeledes den nævnte crossmaskine til Egon.

Det var vores store drømme, som derved gik i opfyldelse.

Jeg elskede at spille fodbold, og Egon havde altid ønsket sig en crossmaskine.

Hele kvarteret var faktisk på den anden ende, da far og Egon ankom med maskinen.

Far ville lige tage en kort prøvetur for at vise, hvad den kunne præstere.

Det var kun en Kreidler 50ccm, men den så drabelig ud og larmede enormt.

Han gav den fuld gas, og slap koblingen med et ryk.

Maskinen fløj af sted op på baghjulet, og det så næsten ud som om, at han kom til at køre på hovedet, selvom, det bestemt ikke var hans intention at køre så vildt.