James Patterson

og Andrew Gross

Anden chance

Lindhardt og Ringhof

Anden chance
er oversat fra engelsk af Jan Pock-Steen efter

2nd Chance

Copyright © 2002, 2018 Andrew Gross, James Patterson og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711971512

Cover image: Unsplash, Himmelsfoto, Shutterstock

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Tak

En særlig tak til kriminalassistent Holly Pera fra drabsafdelingen hos SFPD, San Francisco Politi, til hendes makker kriminalassistent Joe Toomey samt Pete Ogten, pensioneret politikommissær i SFPD. Og endnu en gang til dr. Greg Zorman fra Fort Lauderdale.

Men mest af alt tak til Lynn og Sue.

Prolog

Børnekoret

Aaron Winslow ville aldrig glemme de næste minutter. Han genkendte straks de rædselsvækkende lyde, da de bragede i aftenluften. Han blev kold over det hele. Han kunne ikke fatte, at nogen skød med en kraftig riffel i hans nabolag.

K-paw, k-paw, k-paw … k-paw, k-paw, k-paw.

Hans kor var netop ved at forlade La Salle Heights Kirke. Otteogfyre børn strømmede forbi ham ud mod fortovet. De var netop blevet færdige med de sidste prøver op til sangkonkurrencen, og de havde været fremragende.

K-paw, k-paw, k-paw … k-paw, k-paw, k-paw.

»Ned!« skreg han af sine lungers fulde kraft. »Læg jer ned alle sammen! Dæk hovedet med jeres hænder! Søg dækning!« Han kunne knap fatte, at de ord var kommet ud af hans mund.

I begyndelsen lod ingen til at høre ham. Børnene, i deres hvide bluser og skjorter, syntes måske, at skuddene havde lydt som kinesere. Så regnede en salve gennem kirkens smukke, blyindfattede vindue. Afbildningen af Jesus, der velsignede et barn ved Kapernaum, splintredes. Der var glasskår overalt; nogle faldt ned over børnenes hoveder.

»Der er nogen, som skyder!« råbte Winslow. Måske var der mere end én. Hvordan kunne det ske? Han løb som en gal hen mod børnene, mens han viftede med armene og væltede så mange børn om i græsset, som det var muligt.

Da børnene omsider krøb sammen eller kastede sig til jorden, fik Winslow øje på to af sine korsangere, Chantal og Tamara, som stod stivnet på plænen, mens kuglerne fløj omkring dem. »Smid jer ned, Chantal, Tamara!« råbte han, men de blev stående på stedet, mens de holdt om hinanden og jamrede desperat. De var bedste venner. Han havde kendt dem, siden de var helt små og legede med hinkesten på vejen.

Han tøvede ikke et sekund. Han spurtede hen mod de to piger, greb resolut deres arme og væltede dem omkuld. Derpå lagde han sig oven på dem og pressede deres kroppe tæt mod jorden.

Kuglerne hvinede blot få centimeter over deres hoveder. Det smertede i hans trommehinder. Han skælvede, og det samme gjorde pigerne, som lå beskyttet under ham. Han var næsten sikker på, at han skulle dø. »Det skal nok gå, små venner,« hviskede han.

Og så – lige så pludseligt, som det var begyndt – holdt skyderiet op. Der hang en åndeløs stilhed i luften. Det var så mærkeligt og uhyggeligt, som om hele verden holdt vejret for at lytte.

Da han rejste sig, mødte der ham et ufatteligt syn. Overalt kæmpede børnene sig langsomt på benene. Der var nogen, som græd, men han kunne ikke se blod nogen steder; ingen lod til at være såret.

»Er alle okay?« råbte Winslow. Han gik tilbage gennem flokken. »Er nogen kommet til skade?«

»Jeg er okay … jeg er okay,« lød det som svar. Han så sig vantro omkring. Det var et mirakel. Så hørte han et barn, der klynkede.

Han vendte sig og fik øje på Maria Parker, blot tolv år gammel. Maria stod på de hvidskurede trætrin op til kirkens indgang. Hun så fortabt ud. Der strømmede grådkvalte hulk ud af hendes åbne mund.

Så faldt Aaron Winslows blik på det, som havde gjort pigen hysterisk. Han følte en afgrund åbne sig. Hverken i krig eller under opvæksten i Oakland havde han set noget så gruopvækkende, så trist og meningsløst.

»Åh, Gud. Åh nej. Hvordan kunne du lade dette ske?«

Tasha Catchings, blot elleve år gammel, var faldet om i et blomsterbed ved kirkens fundament. Hendes hvide skoleskjorte var sølet ind i blod.

Da begyndte pastor Aaron Winslow selv at græde.

Del 1

Kvindernes mordklub – Atter en gang

Kapitel 1

En tirsdag aften var jeg i gang med at et spil kort sammen med de tre beboere i Ungdomsherberget på Hope Street. Jeg hyggede mig rigtig.

På den slidte sofa over for mig sad Hector, en knægt fra den spansktalende bydel, som var blevet løsladt fra ungdomsfængsel to dage tidligere; Alysha, der var stille og smuk, men som havde en familiebaggrund, man ikke havde lyst til at høre om, samt Michelle, der som 14-årig allerede havde tilbragt ét år med at sælge sin krop i San Franciscos gader.

»Hjerter,« erklærede jeg og lagde en otter, så jeg ændrede rækkefølgen, netop som Hector skulle til at lægge ned.

»Fandens, din damestrisser,« jamrede han. »Hvorfor stikker du en kniv i mig, hver gang jeg er lige ved at være færdig?«

»Det burde lære dig aldrig at stole på en panser, dit fjols,« lo Michelle og sendte et konspiratorisk smil i mit retning.

De seneste måneder havde jeg brugt et par aftener om ugen i huset på Hope Street. Jeg havde følt mig fuldstændig fortabt i så lang tid efter den skrækkelige sag om brudeparmordene. Jeg tog orlov fra drabsafdelingen i en måned, joggede nede ved marinaen og stirrede ud over bugten fra min sikre lejlighed i Potrero Hill.

Intet hjalp. Ikke psykologhjælp, ikke den uforbeholdne støtte fra mine veninder – Claire, Cindy og Jill. End ikke at komme i gang med arbejdet igen. Jeg havde hjælpeløst set livet sive ud af en person, som jeg elskede. Jeg følte mig stadig ansvarlig for min makkers død i tjenesten. Intet kunne tilsyneladende fylde tomrummet.

Så tog jeg hertil … til Hope Street.

Og det gode var, at det hjalp en smule.

Jeg så op på Angela fra mine kort. Hun var ny her; hun sad i en metalstol i den modsatte ende af lokalet og holdt om sin tre måneder gamle datter. Det stakkels pigebarn – knap seksten år gammel – havde ikke sagt meget hele aftenen. Jeg ville forsøge at tale med Angela, før jeg gik.

Døren blev åbnet, og Dee Collins, en af husets støttepædagoger, kom ind. Hun blev fulgt af en stramtandet sort kvinde i en konservativ, grå dragt. Der stod Børneforsorgen skrevet i panden på hende.

»Din sagsbehandler er her, Angela.« Dee knælede ved siden af pigen.

»Jeg er ikke blind,« sagde teenageren.

»Vi bliver nødt til at tage barnet nu,« afbrød sagsbehandleren, som om dette forehavende var det eneste, der forhindrede hende i at tage toget hjemad.

»Nej!« Angela holdt barnet tættere ind til sig. »I må beholde mig i dette hul, I må sende mig tilbage til Claymore, men I får ikke lov til at tage mit barn.«

»Kom nu, skat. Det er kun for et par dage,« forsøgte Dee Collins at forsikre hende.

Teenagepigen slog beskyttende sine arme rundt om barnet, som begyndte at græde, da det fornemmede, at der var noget galt.

»Nu skal du ikke skabe dig, Angela,« sagde sagsbehandleren advarende. »Du ved, hvordan det foregår.«

Da kvinden gik fremad, så jeg Angela springe op fra stolen. Hun holdt om barnet med én arm og havde et glas, som hun havde drukket juice af, i den anden hånd.

Med en hurtig bevægelse knaldede hun glasset ned i bordet. Det resulterede i et savtakket skår.

»Angela.« Jeg sprang op fra kortbordet. »Læg det glas fra dig. Der er ingen, som vil tage dit barn.«

»Den so forsøger at ødelægge mit liv.« Hun stirrede trodsigt på sagsbehandleren. »Først lader hun mig sidde i Claymore tre dage længere, end jeg skulle, og så vil hun ikke lade mig tage hjem til min mor. Nu forsøger hun at tage mit barn fra mig.«

Jeg nikkede og stirrede stift på teenageren. »Du må først stille glasset fra dig,« sagde jeg. »Det ved du godt, Angela.«

Sagsbehandleren tog et skridt fremad, men jeg holdt hende tilbage. Jeg gik langsomt hen mod Angela. Jeg greb fat om glasset og lirkede derpå forsigtig barnet ud af hendes arme.

»Hun er alt, hvad jeg har,« hviskede pigen, og så begyndte hun at hulke.

»Det ved jeg.« Jeg nikkede. »Det er grunden til, at du vil ændre nogle ting i dit liv, så du kan få hende tilbage.«

Dee Collins holdt om Angela og havde viklet en klud rundt om pigens blødende hånd. Sagsbehandleren forsøgte uden held at tysse på det grædende spædbarn.

Jeg gik hen til hende. »Det barn skal anbringes et sted i nærheden, hvor Angela har ret til daglige besøg,« sagde jeg til hende. »Og i øvrigt har jeg ikke set noget, som er værd at indberette … har du?« Sagsbehandleren så misfornøjet på mig og vendte sig bort.

Pludselig gav min personsøger lyd fra sig; det var tre disharmoniske bip, som prikkede hul i den fortættede luft omkring os. Jeg trak bipperen frem og læste nummeret. Jacobi, min ekspartner i drabsafdelingen. Hvad mon han ville?

Jeg undskyldte mig og gik ind på personalekontoret. Jeg fik fat i ham i hans bil.

»Der er sket noget slemt, Lindsay,« sagde han trist. »Jeg tænkte, at du måske ville vide det.«

Han gav mig en kort orientering om den forfærdelige skudepisode ved La Salle Heights Kirke. En elleveårig pige var blevet dræbt.

»Du godeste …« Jeg sukkede, mens mit gode humør svandt.

»Jeg tænkte, at du måske ville med på sagen,« sagde Jacobi.

Jeg tog en dyb indånding. Det var mere end tre måneder siden, jeg sidst havde været på et drabssted. Ikke siden sagen om brudeparmordene sluttede.

»Jeg kunne ikke høre dig,« pressede Jacobi på. »Vil vicekriminalkommissæren være med?« Det var første gang, han tiltalte mig med min nye rang.

Jeg indså, at min ferie var slut. »Ja,« mumlede jeg. »Jeg vil gerne være med.«

Kapitel 2

Det var begyndt at regne, da jeg kørte min Explorer op til La Salle Heights Kirke på Harrow Street i den hovedsagelig sorte del af Bay View. Der havde samlet sig en urolig folkemængde – en blanding af bedrøvede mødre fra nabolaget og de sædvanlige vrantne bandemedlemmer, som klumpede sig sammen i deres skinnende og prangende biler – der alle masede sig mod en håndfuld uniformerede betjente.

»Dette er fandeme ikke Mississippi,« råbte en eller anden, da jeg masede mig gennem vrimlen.

»Hvor mange flere?« jamrede en ældre kvinde. »Hvor mange flere?«

Jeg viste mit skilt til et par nervøse gadebetjente ude foran kirken og slap igennem afspærringen. Det næste syn var et chok.

Kirkens hvide, klinkbyggede facade var flænset af et grotesk mønster af skudhuller og blyfarvede flænger. Der var et enormt, gabende hul i muren, hvor et stort blyindfattet vindue var blevet skudt i stykker. Skarpe kanter af farvet glas dinglede som istapper. Der var stadig børn overalt på plænen. De var tydeligvis i chok; nogle af dem blev tilset af ambulancefolk.

»Åh gud,« stønnede jeg.

Ved hovedtrappen fik jeg øje på nogle ambulancefolk i deres sorte vindjakker, som stod bøjet over liget af en pige. Der var et par civilklædte betjente i nærheden. En af dem var min gamle makker, Warren Jacobi.

Jeg tøvede. Jeg havde gjort dette hundrede gange før. Blot få måneder tidligere havde jeg opklaret den største mordsag i byen siden drabet på Harvey Milk, men der var sket så meget siden da. Jeg følte mig sært tilpas, som om jeg var ny i jobbet. Jeg knyttede næverne, tog en dyb indånding og gik hen til Jacobi.

»Velkommen tilbage til den virkelige verden, vicekriminalkommissær,« sagde Jacobi og nærmest smagte på min nye titel.

Lyden af det ord fik mig stadig til at gyse. At lede drabsafdelingen havde været det mål, som jeg havde fulgt gennem hele min karriere. Jeg havde været den første kvindelige kriminalassistent i San Franciscos drabsafdeling, og nu var jeg afdelingens første kvindelige vicekriminalkommissær. Da min gamle chef, Sam Roth, besluttede sig for at tage imod et let job i Bodega Bay, blev jeg hidkaldt af politichef Mercer. Jeg har to muligheder, havde han sagt til mig. Jeg kan give dig en lang orlov, så du kan finde ud af, om du kan udføre dette job igen. Eller jeg kan give det her, Lindsay. Han havde skubbet et forgyldt politiskilt, med to striber på, hen over bordet. Indtil det øjeblik mente jeg ikke, at jeg havde set Mercer smile.

»Det bliver ikke lettere, fordi man har rang af vicekriminalkommissær, vel, Lindsay?« sagde Jacobi og understregede, at vores tre år lange makkerskab nu havde ændret sig.

»Hvad ved vi?« spurgte jeg ham.

»Det ligner en enkelt skytte. Han har stået i de buske der.« Han pegede mod et tæt krat omkring 50 meter borte, ved siden af kirken. »Skiderikken fangede børnene, mens de var på vej ud. Han gav den hele armen.«

Jeg tog en dyb indånding og stirrede på de grædende, chokerede børn, der sad rundt omkring på plænen. »Var der nogen, som så fyren? Det var der, ikke?«

Jacobi rystede på hovedet. »Alle kastede sig ned.«

Ved siden af det dræbte barn hulkede en sort kvinde mod en trøstende vens skulder. Jacobi så, at mit blik var stift rettet mod det døde barn.

»Hun hedder Tasha Catchings,« mumlede han. »Gik i femte klasse på Skt. Anne’s. God pige. Den yngste i koret.«

Jeg rykkede lidt nærmere og knælede ved det blodige lig. Det er et smerteligt syn, uanset hvor mange gange man har gjort det. Tashas skjortebluse var sølet til med blod, som blandede sig med regndråberne. Et lille stykke derfra lå der en regnbuefarvet rygsæk i græsset.

»Er det kun hende?« spurgte jeg skeptisk. Jeg så ud over sceneriet. »Er hun den eneste, der blev ramt?«

Der var skudhuller overalt, splintret glas og træ. Der var strømmet snesevis af børn ud på gaden … Alle disse skud og kun ét offer.

»Vi er vist heldige i dag,« fnyste Jacobi.

Kapitel 3

Paul Chin – en af mine kriminalassistenter – stod på trappen op til kirken og var ved at udspørge en høj, nydelig sort mand klædt i sort rullekravesweater og jeans. Jeg havde set ham før, i nyhederne; jeg viste, at hans navn var Aaron Winslow.

Selv fortvivlet og i chok virkede Winslow elegant – et glat ansigt, kulsort hår, som var klippet flat på toppen, samt en krop som en running back fra et footballhold. Alle i San Francisco vidste, hvad han havde gjort for dette kvarter. Man anså ham for at være en vaskeægte helt, og han levede tilsyneladende op til rollen.

Jeg gik derhen.

»Dette er pastor Aaron Winslow,« sagde Chin og præsenterede os for hinanden.

»Lindsay Boxer,« sagde jeg og rakte hånden frem.

»Vicekriminalkommissær Boxer,« sagde Chin. »Hun vil være den ansvarlige på sagen.«

»Jeg har hørt om Deres arbejde,« sagde jeg. »De har gjort en masse for dette kvarter. Dette gør mig virkelig ked af det. Jeg har ikke ord for det.«

Han flyttede blikket i retning af den myrdede pige. Han talte med den blidest mulige stemme. »Jeg har kendt hende, siden hun var barn. Hendes familie er gode, ansvarsfulde folk. Hendes mor … var alene med Tasha og hendes bror. De var alle børn. De var til korprøve, vicekriminalkommissær.«

Jeg havde ikke lyst til at blande mig, men det blev jeg nødt til. »Må jeg have lov til at stille nogle spørgsmål?«

Han nikkede udtryksløst. »Selvfølgelig.«

»Så De nogen? Nogen, som flygtede? En skikkelse, et glimt?«

»Jeg så, hvor skuddene kom fra,« sagde Winslow og pegede på det krat, som Jacobi var gået hen til. »Jeg så mundingsilden. Jeg fik travlt med at få alle ned og ligge. Det var vanvid.«

»Har De eller Deres kirke modtaget trusler af nogen art?« spurgte jeg.

»Trusler?« Winslow skar en grimasse. »Måske for mange år tilbage, da vi først fik midler til at genopbygge nogle af disse huse.«

Et lille stykke derfra lød der en forpint jamren fra Tasha Catchings’ mor, da pigens lig blev løftet op på en båre. Det var så trist. Den omkringstående flok var ved at blive pirrelig. Der begyndte at lyde hån og anklager. »Hvorfor står I bare alle sammen og glor? Tag ud og find morderen!«

»Jeg må hellere gå derover,« sagde Winslow, »før dette udvikler sig i den forkerte retning.« Han begyndte at gå derhen, men vendte sig om med sammenknebne læber og resignation i blikket. »Jeg kunne have reddet det stakkels barn. Jeg hørte skuddene.«

»De kunne ikke have reddet dem alle,« sagde jeg. »De gjorde, hvad De kunne.«

Han nikkede til sidst. Derpå sagde han noget, som overraskede mig fuldstændig. »Det var en M16. Magasin med 30 skud. Den skid skiftede det to gange.«

»Hvordan ved De det?« spurgte jeg overrasket.

»Ørkenstorm,« svarede han. »Jeg var feltpræst. Jeg vil aldrig kunne glemme den forfærdelige lyd. Det kan ingen.«

Kapitel 4

Jeg Hørte mit navn blive råbt gennem larmen fra menneskemængden. Det var Jacobi. Han stod mellem træerne bag kirken. »Kom lige og se, Lindsay.«

Mens jeg gik derhen, spekulerede jeg på, hvilken slags menneske der kunne gøre noget så forfærdeligt. Jeg havde arbejdet med hundredvis af drabssager; de drejede sig som regel om narko, penge eller sex. Men dette … dette var gjort for at chokere.

»Se lige her,« sagde Jacobi og bøjede sig ned over et sted. Han havde fundet et patronhylster.

»M16, vædder jeg på,« svarede jeg.

Jacobi nikkede. »Har den lille dame læst på lektien under sin orlov? Det er et Remington 223.«

»Vicekriminalkommissær Lille dame.« Jeg grinede smørret. Så fortalte jeg ham, hvad jeg vidste.

Der lå snesevis af brugte hylstre overalt. Vi stod langt inde mellem buskene og træerne, skjult fra kirken. Hylstrene lå i to adskilte klynger omkring fem meter fra hinanden.

»Man kan se, hvor han er begyndt at skyde,« sagde Jacobi. »Jeg tror, det er her. Han må have bevæget sig rundt.«

Fra den første klynge hylstre var der direkte udsyn over venstre side af kirken. Fri udsigt over det blyindfattede vindue … alle børnene, som strømmede ud på gaden … jeg forstod godt, hvorfor ingen havde set ham. Han var fuldstændig skjult.

»Han må være flyttet herover, da han havde skiftet magasin.« Jacobi pegede.

Jeg gik derhen og satte mig på hug nær den anden klynge patronhylstre. Der var noget, som ikke passede. Man kunne godt se kirkens facade og hovedtrappen, hvor Tasha Catchings havde ligget. Men kun lige akkurat.

Jeg kneb øjnene sammen, så gennem et imaginært sigtekorn og rettede blikket mod det sted, hvor Tasha måtte have befundet sig, da hun blev ramt. Man kunne knap se det. Skytten kunne under ingen omstændigheder have sigtet på hende med vilje. Hun var blevet ramt fra en komplet usandsynlig vinkel.

»Slumpeskud,« mumlede Jacobi. »Hvad mener du? Et rikochetterende skud?«

»Hvad er der derovre?« spurgte jeg. Jeg så mig omkring og masede mig gennem det tykke buskads, som ledte væk fra kirken. Ingen havde set skytten flygte, så han var tydeligvis ikke gået ad Harrow Street. Buskadset var omkring syv meter tykt.

For enden var der et halvanden meter højt trådnethegn, som skilte kirkens grund fra det omgivende kvarter. Hegnet var ikke højt. Jeg satte hænderne mod det og løftede mig op over.

Jeg befandt mig ved indhegnede baghaver og bittesmå rækkehuse. Der havde samlet sig nogle få folk, som stod og kiggede på showet. På højre side lå legepladsen, der hørte til Whitney Young-byggeriet.

Jacobi indhentede mig omsider. »Tag det roligt,« prustede han. »Vi har publikum på. Du gør mig til grin.«

»Det er sådan, han må være sluppet væk, Warren.« Vi så i begge retninger. Den ene førte til en smøge, den anden til en række huse.

Jeg råbte til en gruppe tilskuere, som havde samlet sig på en veranda. »Har nogen af jer set noget?« Ingen svarede.

»Der er nogen, der har skudt ved kirken,« råbte jeg. »En lille pige er blevet slået ihjel. Hjælp os. Vi har brug for jeres hjælp.«

Deres tavshed signalerede en mangel på tillid; dette var folk, som ikke talte med politiet.

Så gik en kvinde på omkring tredive år frem mod mig. Hun puffede blidt en lille dreng foran sig. »Bernard så noget,« sagde hun med dæmpet stemme.

Bernard viste sig at være omkring seks år gammel. Han havde runde øjne, et vagtsomt blik og var klædt i en guld- og lillafarvet Kobe Bryant-sweatshirt.

»Det var en varevogn,« røg det ud af Bernard. »En ligesom onkel Reggies.« Han pegede ned ad grusvejen, som førte hen til smøgen. »Den var parkeret derhenne.«

Jeg knælede og smilede venligt ind i drengens bange øjne. »Hvilken farve havde varevognen, Bernard?«

»Hvid,« svarede knægten.

»Min bror har en hvid Dodge-minivan,« sagde Bernards mor.

»Var den ligesom din onkels, Bernard?« spurgte jeg.

»Næsten. Men ikke rigtig.«

»Så du manden, som kørte den?«

Han rystede på hovedet. »Jeg var på vej ud med affald. Jeg så den bare køre væk.«

»Tror du, at du ville kunne genkende den, hvis du så den igen?« spurgte jeg.

Bernard nikkede.

»Fordi den ligner din onkels?«

Han tøvede. »Nej, fordi den havde et billede bagpå.«

»Et billede? Mener du ligesom et skilt? Eller en slags reklame?«

»Nej.« Han rystede på hovedet; hans kuglerunde øjne så sig søgende omkring. Så lyste hans blik op. »Jeg mener ligesom den.« Han pegede på en pickup i en nabos indkørsel. Det sad et klistermærke på bagkofangeren.

»Du mener et klistermærke?« bekræftede jeg.

»På bagdøren.«

Jeg holdt drengen blidt om skuldrene. »Hvordan så det klistermærke ud, Bernard?«

»Ligesom Mufasa,« sagde drengen, »fra Løvernes konge.«

»En løve?« Jeg tænkte som en gal på alle sandsynlige muligheder: sportshold, skolelogoer, firmaer …

»Ja, ligesom Mufasa,« gentog Bernard. »Bortset fra, at den havde to hoveder.«

Kapitel 5

Mindre end en time senere masede jeg mig gennem en frembrusende skare, som havde samlet sig på trappen op til politigården. Jeg følte mig tom og forfærdelig trist, men vidste, at jeg ikke kunne vise det her.

Lobbyen i den mausoleumagtige granitbygning, hvor jeg arbejdede, var pakket med journalister og nyhedsfolk, som stak deres mikrofoner i hovedet på alle, der havde et politiskilt. De fleste af kriminalreporterne kendte mig, men jeg vinkede afværgende til dem, så jeg kunne komme ovenpå.

Så greb et par hænder mig om skuldrene, og jeg hørte en velkendt stemme: »Lindsay, vi bliver nødt til at tale sammen …«

Jeg vendte mig mod Cindy Thomas, en af mine nærmeste venner, selv om hun tilfældigvis også var kriminalreporter på Chronicle. »Jeg vil ikke genere dig nu,« sagde hun gennem larmen. »Men det er vigtigt. Hvad med at mødes på Susie’s klokken 22.00?«

Det havde været Cindy, der som freelancejournalist på avisens lokalredaktion havde fundet ind til hjertet af sagen om brudeparmordene og hjulpet til med at løse mysteriet. Den forgyldning, jeg havde på mit skilt i dag, var lige så meget Cindys fortjeneste.

Det lykkedes mig at smile. »Så ses vi der.«

Ovenpå, på tredje etage, skridtede jeg ind i det tætpakkede, lysstofoplyste lokale, som husede de tolv kriminalassistenter, der udgjorde byens drabsafdeling. Lorraine Stafford ventede på mig. Hun havde været min første udnævnelse; hun havde været seks succesfulde år i sædelighedsafdelingen. Og Cappy McNeil var også kommet derind.

»Hvad kan jeg gøre?« spurgte Lorraine.

»Du kan spørge i Sacramento, om der er stjålet nogle hvide varevogne. Alle modeller. Californiske nummerplader. Og udsend også en efterlysning på et klistermærke med en eller anden slags løve på bagdøren.« Hun nikkede og begyndte at gå.

»Lorraine.« Jeg standsede hende. »Det skal være en tohovedet løve.«

Cappy fulgtes med mig et stykke tid, mens jeg lavede mig en kop te. Han havde været i drabsafdelingen i femten år, og jeg vidste, at han havde støttet mig, da politichef Mercer havde foreslået at tilbyde mig jobbet som vicekriminalkommissær. Han så trist ud, godt og grundigt nedtrykt. »Jeg kender Aaron Winslow. Jeg spillede football sammen med ham i Oakland. Han har viet sit liv til de børn. Han er virkelig et af de gode mennesker, Lindsay.«

Pludselig stak Frank Barnes fra biltyveriafdelingen sit hoved ind på vores kontor. »Op på mærkerne, Lindsay. Tung dreng på etagen.«

Tung dreng betød, i vores lokale politijargon, politichef Earl Mercer.

Kapitel 6

Mercer Skridtede ind, alle hans 125 kilo, fulgt af Gabe Carr, en nedrig lille satan, som var afdelingens pressechef, samt Fred Dix, som stod for samarbejdet med borgerne.

Politichefen var stadig klædt i sin karakteristiske mørkegrå habit, blå skjorte og skinnende manchetknapper af guld. Jeg havde set Mercer håndtere en række nervepirrende situationer – bomber på befordringsmidler, interne politiaktioner og seriemordere – men jeg havde aldrig set hans ansigtsudtryk så anspændt. Han gjorde tegn til, at vi skulle gå ind på mit kontor, og lukkede døren næsten uden at mæle et ord. Fred Dix og Gabe Carr befandt sig allerede indenfor.

»Jeg har lige talt i telefon med Winston Gray og Vernon Jones« – to af byens mest åbenmundede politikere. »De har forsikret mig, at de vil mane til sindsro og give os nogen tid til at finde ud af, hvad fanden der foregår. Lad mig lige gøre følgende klart: Med sindsro mener de, at vi finder den person eller gruppe, som er ansvarlig for dette, eller de kan se frem til 2000 vrede borgere nede på rådhuset.«

Hans ansigtsudtryk mildnedes knap nok, da han stirrede på mig. »Så jeg håber, du har nogle oplysninger, som du vil dele ud af …?«

Jeg gennemgik de ting, jeg havde fundet ved kirken, sammen med Bernard Smiths observation af den hvide flugtvarevogn.

»Varevogn eller ej,« afbrød Fred Dix, borgmesterens mand. »Du ved, hvor du må begynde. Borgmester Fernandez har tænkt sig at slå hårdt ned på enhver, som støtter racistiske budskaber eller er modstandere af etnisk mangfoldighed. Det er nødvendigt, at der bliver lagt et vist pres på dem.«

»Du er tilsyneladende ret sikker på, at det er det, vi leder efter,« sagde jeg med et forbeholdent blik. »En helt almindelig racistisk forbrydelse?«

»Beskydning af en kirke, mord på et elleveårigt barn. Hvor ville du begynde, vicekriminalkommissær?«

»Pigens ansigt vil blive vist i alle landets nyhedsudsendelser,« indskød Carr, pressechefen. »Indsatsen i Bay View-kvarteret er et af de resultater, som borgmesteren er mest stolt af.«

Jeg nikkede. »Har borgmesteren noget imod, at jeg afslutter mine afhøringer af øjenvidner først?«

»Du skal ikke bekymre dig om borgmesteren,« brød Mercer ind. »Lige nu skal du kun bekymre dig om mig. Jeg voksede op i det kvarter. Jeg har stadig familie i West Portal. Jeg behøver ikke et tv-indslag for at se det barn for mig. Du leder efterforskningen i den retning, som den fører. Bare gør det hurtigt. Og Lindsay … der må ikke komme noget i vejen, er det forstået?«

Han skulle lige til at rejse sig. »Det vigtigste er, at der er vandtætte skodder. Jeg vil ikke se denne efterforskning på avisforsiderne.«

Alle nikkede, og Mercer, efterfulgt af Dix og Carr, rejste sig. Han åndede tungt ud. »Nu skal vi bare klare os gennem et forbandet pressemøde.«

De andre defilerede ud af lokalet, men Mercer blev. Han støttede hænderne mod kanten af mit skrivebord, så hans kæmpestore skikkelse tårnede sig op foran mig.

»Jeg ved, at du efterlod en masse på bordet efter den sidste sag, Lindsay. Men det er alt sammen overstået. Det er historie. Du skal gøre dit allerbedste. En af de ting, som du valgte fra, da du tog imod dette job, var friheden til at lade personlig sorg forstyrre arbejdet.«

»Du skal ikke bekymre dig om mig.« Jeg stirrede stift på ham. Jeg havde haft mine uenigheder med manden i årenes løb, men nu var jeg klar til at gøre mit allerbedste. Jeg havde set den lille døde pige. Jeg havde set den ødelagte kirke. Min blod kogte. Jeg havde ikke haft det sådan, siden jeg forlod jobbet.

Politichef Mercer sendte mig et forstående smil. »Det er godt at have dig tilbage, vicekrimimalkommissær.«

Kapitel 7

Efter et yderst følelsesladet pressemøde, som blev holdt på trappen til politigården, mødtes jeg med Cindy på Susie’s, som vi havde aftalt. Efter det vanvittige sceneri foran politigården føltes den afslappede, tilbagelænede atmosfære på vores foretrukne mødested som en lise. Cindy nippede allerede til en Corona, da jeg ankom.

Der var foregået en masse der – ved netop dette bord. Cindy, Jill Bernhardt – vicestatsanklageren – og Claire Washburn, chefobducenten og min bedste ven. Vi var begyndt at mødes sommeren forinden, da skæbnen tilsyneladende havde ført os sammen i forbindelse med sagen om brudeparmordene. Under forløbet havde vi udviklet et rigtig godt venskab.

Jeg gjorde tegn til tjeneren, Loretta, at jeg ville have en øl, og plantede mig over for Cindy med et træt smil. »Hej …«

»Selv hej.« Hun smilede tilbage. »Godt at se dig.«

»Godt at blive set.«

Et fjernsyn larmede over baren; det var et indslag om politichef Mercers pressemøde. »Vi tror, der er tale om én enkelt skytte,« bekendtgjorde Mercer, mens fotografernes blitzpærer blinkede.

»Blev du og hørte det?« spurgte jeg Cindy og tog en kærkommen slurk af min iskolde øl.

»Jeg var der,« svarede hun. »Stone og Fitzpatrick var der også. De skrev om det.«

Jeg stirrede forbløffet på hende. Tom Stone og Suzie Fitzpatrick var hendes konkurrenter på kriminalredaktionen. »Er du ved at mistet grebet? For et halvt år siden ville du allerede have været inde i kirken, før vi ankom.«

»Jeg angriber historien fra en anden vinkel.« Hun trak på skuldrene.

En gruppe gæster flokkedes i baren og forsøgte at høre nyhederne. Jeg tog endnu en slurk øl. »Du skulle have set den stakkels lille pige, Cindy. Blot elleve år gammel. Hun sang i koret. På jorden i nærheden lå der en regnbuefarvet rygsæk med alle hendes bøger.«

»Du kender til den slags, Lindsay.« Hun gav mig et opmuntrende smil. »Du ved, hvordan det er. Det er noget lort.«

»Tja.« Jeg nikkede. »Men bare én gang kunne det være rart at samle en af dem op … du ved, børste dem af og sende dem hjem. Jeg ville gerne, bare én gang, kunne give dem deres bøger tilbage.«

Cindy klappede blidt og kærligt min hånd. Så lyste hun op i et smil. »Jeg mødte Jill i dag. Hun har nogle nyheder til os. Hun er spændt. Måske går Bennett på pension, så hun kan få den vigtige stol. Vi burde mødes og høre, hvad der sker.«

»Helt sikkert.« Jeg nikkede. »Var det, hvad du ville fortælle mig, Cindy …?«

Hun rystede på hovedet. I baggrunden brød helvedet løs under pressemødet på skærmen – Mercer lovede en hurtig og effektiv reaktion. »Du har et problem, Lindsay …«

Jeg rystede på hovedet »Jeg kan ikke fortælle dig noget, Cindy. Mercer tager sig af det. Jeg har aldrig set ham så ophidset. Jeg beklager.«

»Jeg bad dig ikke komme her for at få oplysninger, Lindsay …«

»Hvis du ved noget, Cindy, så fortæl mig det.«

»Jeg ved, at din chef burde være forsigtig med, hvad han lover.«

Jeg skævede til skærmen. »Mercer …?«

I baggrunden hørte jeg hans stemme forsikre, at skyderiet havde været en isoleret hændelse, at vi allerede havde håndgribelige spor, og at alle til rådighed stående betjente vil være på sagen, indtil vi havde opsporet morderen.

»Han fortæller omverdenen, at du vil knalde den fyr, før det sker igen …?«

»Og så …?«

Vi så hinanden dybt i øjnene. »Jeg tror, at det allerede er sket.«

Kapitel 8

Morderen spillede Desert Command, og han var en mester til det.

Pffft, Pffft, Pffft … Pffft, Pffft.

Han så uanfægtet gennem det infrarøde sigte, mens hætteklædte skikkelser pilede hen over skærmen. De mørklagte, labyrintlignende kamre i terroristbunkeren eksploderede i orange ildkugler, som på hans fingers kommando. Skyggeagtige skikkelser eksploderede i smalle gange, pffft, pffft, pffft.

Han var en mester til dette. Fremragende koordination mellem hånd og øje. Ingen kunne røre ham.

Hans finger rykkede i aftrækkeren. Sortsmudskere, ørkenmider, sandnegre. Kom nærmere, små venner … pffft, pffft … Ned ad de mørke korridorer … han smadrede gennem en jerndør, faldt over en hel rede af dem, som gnaskede tabbouleh og spillede kort. Hans våben udspyede den stadige strøm af orange død. Velsignet være fredsstifterne. Han grinede smørret.

Han klemte endnu en gang øjet sammen og så gennem sigtekornet, mens han i tankerne afspillede sceneriet ved kirken og så hendes ansigt for sig. Den lille møgtøs med perlerne i håret og den regnbuefarvede skoletaske på ryggen.

Pffft, pffft. På skærmen eksploderede en skikkelses brystkasse. Næste træffer ville slå rekorden. Fik den! Han så hastigt på scoringen. 276 fjender døde.

Han tog en slurk af sin Corona og grinede. En ny personlig rekord. Denne scoring var værd at gemme. Han tastede sine initialer ind: F. C.

Han stod ved maskinen i en spillearkade i West Oakland og trykkede på aftrækkeren længe efter, at spillet var slut. Han var den eneste hvide fyr i lokalet. Den eneste. Det var faktisk grunden til, at han havde valgt at være her.

Pludselig strålede billedet af det samme ansigt ud fra de fire store fjernsynsskærme over ham. Det løb ham koldt ned ad ryggen og gjorde ham rasende.

Det var Mercer, det opblæste røvhul, som var chef for San Franciscos strissere. Han opførte sig, som om han havde regnet det hele ud.

»Vi tror, at dette var en enkelt skyttes værk …« sagde han. »En isoleret forbrydelse …«

Han skulle bare vide. Han lo.

Vent til i morgen … så skal du se. Vent du bare, chefrøv.

»Jeg vil gerne understrege,« erklærede politichefen, »at vi under ingen omstændigheder vil tillade, at denne by bliver terroriseret af racistiske angreb …«

Denne by. Han fnøs. Hvad ved du om denne by? Du hører ikke til her.

Han greb hårdt om en C-l-granat, han havde i sin jakkelomme. Hvis han ville, kunne han sprænge alt i luften her. Lige nu.

Men der var arbejde, som skulle gøres.

I morgen.

Han gik efter at slå endnu en personlig rekord.

Kapitel 9

Næste Morgen vendte Jacobi og jeg tilbage for at undersøge området omkring La Salle Heights Kirke.

Jeg havde grublet hele natten over det, som Cindy havde fortalt mig om en sag, der havde passeret hendes skrivebord. Den drejede sig om en ældre sort kvinde, som boede alene i Gustave White-bebyggelsen i West Oakland. Tre dage tidligere havde politiet i Oakland fundet hende hængt fra et rør i kælderens vaskerum med en elektrisk ledning viklet om halsen.

I begyndelsen antog politiet, at det var selvmord. Man fandt ingen hudafskrabninger eller afværgesår på hendes krop. Men under obduktionen dagen efter fandt man nogle flager under hendes negle. Det viste sig at være menneskehud med mikroskopiske blodstænk. Den stakkels kvinde havde desperat kradset i en eller anden.

Hun havde alligevel ikke hængt sig, sagde Cindy.

Kvinden var blevet lynchet.

Jeg følte mig ilde til mode, mens jeg gennemgik gerningsstedet ved kirken igen. Cindy kunne have ret. Dette var måske ikke det første, men det andet i en række racistisk motiverede mord.

Jacobi kom hen til mig. Han havde et sammenrullet eksemplar af Chronicle i hånden. »Har du set dette, boss?«

Forsiden chokerede med den iøjnefaldende overskrift: Politiet sat ud af spillet efter drabet på 11-årig pige ved angreb mod kirke.

Artiklen var skrevet af Tom Stone og Suzie Fitzpatrick, hvis karrierer var blevet skubbet til side af Cindys arbejde med brudeparmordene. Når aviserne bar ved til bålet, og aktivisterne Grey og Jones råbte til himlen, ville offentligheden snart anklage os for at sidde på vores flade, mens den mistænkte var på fri fod.

»Dine kammesjukker …« fnyste Jacobi. »De får det altid til at dreje sig om os.«

»Forkert, Warren.« Jeg rystede på hovedet. »Mine kammesjukker bruger ikke billige tricks.«

Bag os blandt træerne var Charlie Clappers kriminalteknikere – CSU-enheden – ved at gennemsøge jorden rundt om det sted, hvor snigskytten havde stået. De havde fundet et par fodspor, men de kunne ikke identificeres. De ville lede efter fingeraftryk på patronhylstrene, afsøge jorden centimeter for centimeter og opsamle hver eneste nullermand og støvkorn fra det sted, hvor flugtbilen havde været parkeret.

»Har der været flere observationer af den hvide varevogn?« spurgte jeg Jacobi. Sært nok føltes det rart at arbejde sammen med ham igen.

Han knurrede og rystede på hovedet. »Vi har fået et tip om et par sprittere, som holder kaffeslabberas på det gadehjørne om aftenen. Indtil videre har vi ikke andet end dette.« Han foldede en tegning ud, som var lavet efter Bernard Smiths beskrivelse – en løve med to hoveder, klistermærket på varevognens bagdør.

Jacobi sugede kinderne ind. »Hvem er vi på jagt efter, Lindsay? Pokémon-morderen?«

På den anden side af græsset fik jeg øje på Aaron Winslow, som kom ud fra kirken. En klynge demonstranter nærmede sig ham fra en politiafspærring omkring 50 meter borte. Han blev stram i ansigtet, da han så mig.

»Folk ønsker at hjælpe, så godt de kan. Male skudhullerne over, bygge en ny facade,« sagde han. »De bryder sig ikke om dette syn.«

»Jeg beklager,« sagde jeg. »Men vi er desværre stadig i gang med efterforskningen.«

Han tog en dyb indånding. »Jeg bliver ved med at se det for mig. Den, som gjorde dette her, havde fri skudmulighed. Jeg stod lige der. Jeg var mere i skudlinjen end Tasha. Hvis de blot var ude på at skade nogen, hvorfor gik de så ikke efter mig?«

Winslow knælede og samlede et lyserødt hårspænde op fra jorden. Det var formet som en sommerfugl. »Jeg læste et sted, at ‘mod findes i overflod, hvor skyld og vrede har frit løb’.«

Dette var hårdt for Winslow. Jeg havde ondt af ham; jeg kunne lide ham. Det lykkedes ham at smile stramt. »Der skal mere end denne skiderik til at ødelægge det, vi har bygget op. Vi giver ikke op. Vi vil afholde Tashas begravelse her, i denne kirke.«

»Vi er på vej hen for at kondolere,« sagde jeg.

»De bor derovre. Bygning A.« Han pegede mod boligkomplekset. »I bliver sikkert godt modtaget i betragtning af, at der er en af jeres slags.«

Jeg så forvirret på ham. »Undskyld? Hvad sagde De?«

»Vidste De ikke det? Tasha Catchings’ onkel er gadebetjent.«

Kapitel 10

Jeg aflagde besøg i familien Catchings’ lejlighed, kondolerede og begav mig tilbage til politigården. Hele historien var ufatteligt deprimerende.

»Mercer spørger efter dig,« råbte Karen, vores erfarne civile sekretær, da jeg kom ind på kontoret. »Han lød vred. Men han lyder jo altid vred.«

Jeg kunne forestille mig, hvordan rynkerne under chefens kæbe blev endnu dybere på grund af overskriften i eftermiddagsavisen. Faktisk summede hele politigården med nyheden om, at mordofferet fra La Salle Heights havde været i familie med en kollega.

Der lå adskillige andre beskeder til mig på mit skrivebord. Nederst i bunken fandt jeg Claires navn. Obduktionen af den lille pige burde være overstået nu. Jeg ville holde Mercer hen, indtil jeg havde noget konkret at melde, så derfor ringede jeg til Claire.

Claire Washburn var den klogeste, mest intelligente og grundige retsmediciner, som byen nogensinde har haft, for ikke at nævne den kendsgerning, at hun også var min bedste ven. Det vidste enhver, som havde noget at gøre på politigården. De vidste også at hun tillige ledede afdelingen uden vanskeligheder, mens chefobducent Righetti, der var et rigtigt mappedyr og udpeget af borgmesteren, rejste land og rige rundt til retsmedicinske kongresser for at gavne sin kommende politiske karriere. Hvis man ønskede noget gjort hos retsmedicinerne, ringede man til Claire.

Og når jeg havde brug for nogen til at rette på mig, få mig til at grine eller bare til at lytte, så henvendte jeg mig også der.

»Hvad har du lavet, skattepige?« hilste Claire mig med sin altid muntre stemme, der klang som poleret messing.

»Det sædvanlige.« Jeg trak på skuldrene. »Personalevurderinger, sagsbeskrivelser … racistisk motiverede drab, som splitter byens indbyggere …«

»Det er lige mit ekspertiseområde.« Hun kluklo. »Jeg vidste, jeg ville høre fra dig. Mine spioner siger, at du har fået en grim sag på halsen.«

»Arbejder nogen af de spioner tilfældigvis for Chronicle og kører i en ramponeret, sølvfarvet Mazda?«

»Eller for statsanklageren og kører en BMW 535. Hvordan helvede tror du overhovedet, at vi får oplysninger hernede?«

»Jamen så er her én, Claire. Det viser sig, at den døde piges onkel arbejder i politiet. Han er betjent i det nordlige distrikt. Og så ender det stakkels barn med at gøre reklame for de kedelige sider af La Salle Heights. Hun var en mønsterelev, har aldrig haft problemer. Sikke en retfærdighed, hva’? Den skiderik efterlader hundrede projektiler i kirken, men det ene, som rammer, finder vej til hende.«

»Niks, skat,« afbrød Claire mig. »Der var to projektiler i hende.«

»To …? Blev hun ramt to gange?« Ambulancefolkene ledte overalt på hendes krop. Hvordan kunne de undgå at se det?

»Hvis jeg forstår dig ret, så tror du, at dette var en slags vådeskud.«

»Hvad er det, du forsøger at sige?«

»Søde ven,« sagde Claire roligt, »du må hellere komme ned og besøge mig.«

Kapitel 11

Lighuset lå i politigårdens stueetage og var forbundet med lobbyens bagindgang via en asfaltsti. Det tog mig ikke mere end tre minutter at haste de to trapper ned.

Claire mødte mig i receptionen uden for sit kontor. Hendes normalt glade ansigt havde et professionelt bekymret udtryk, men så snart hun så mig, bredte der sig et afslappet smil, og hun gav mig et knus.

»Hvordan har du det, fremmede?« spurgte hun, som om det var en million år siden, vi sidst sås.

Claire havde altid haft en evne til at tage spændingen ud af selv de mest kritiske situationer. Jeg havde altid beundret, hvordan hun kunne afspore min målbevidste koncentration med blot et enkelt smil.

»Jeg har det fint, Claire. Jeg har bare været ved at drukne i arbejde, siden jeg fik jobbet.«

»Jeg kommer ikke til at se meget til dig nu, hvor du er Mercers stikirenddreng.«

»Meget morsomt.«

Hun spærrede øjnene op og smilede det kokette, medvidende smil, der dels var hendes: Ja, jeg ved godt, hvad du mener, men måske mere var hendes: Du skal tage dig tid til de mennesker, som holder af dig, tøs. Men hun ledte mig, uden så meget som ét irettesættende ord, ned ad en steril gang med linoleumsfliser mod lighusets operationsstue, som blev kaldt Gravhvælvingen.

Hun skævede bagud til mig. »Du fik det til at lyde, som om du er sikker på, at Tasha Catchings blev slået ihjel af en vildfaren kugle,« sagde hun.

»Det var min tanke. Skytten affyrede tre magasiner mod kirken, og hun var den eneste, som blev ramt. Jeg undersøgte endda området, hvor skuddene kom fra. Han havde slet ikke frit udsyn til hende. Men du sagde to …«

»Jeps.« Hun nikkede. Hun åbnede en trykdør, og vi kom ind i Gravhvælvingens kolde, tørre luft. Den isnende kulde og kemikalielugten gav mig altid myrekryb.

Det var ikke anderledes denne gang. En enkelt optaget båre stak ud fra en køleboks. Den lille forhøjning på den var dækket af et hvidt lagen. Den fyldte knap halvdelen af bårens længde.

»Er du klar?« spurgte Claire advarende. Nøgne, postoperative ofre, stive og rædselsvækkende blege, var aldrig nemme at se på.

Hun trak hurtigt lagnet ned. Barnets ansigt kom til syne. Du godeste, hvor er hun lille …

Jeg så på hendes bløde ibenholtshud; hun virkede så uskyldig, så malplaceret i de kolde, kliniske omgivelser. En del af mig havde lyst til at række ud og lægge en hånd på pigens kind. Hun havde sådan et elskeligt ansigt.

En stort skudsår, som for nylig var blevet renset for blod, skar sig gennem kødet omkring barnets højre bryst. »To kugler,« forklarede Claire, »som i bund og grund lå oven på hinanden og affyret hurtigt efter hinanden. Jeg forstår godt, hvordan ambulancefolkene kunne undgå at se det. Projektilerne er næsten gået gennem det samme hul.«

Jeg snappede forfærdet efter vejret som en slags forsinket reaktion. Et kvalmeanfald satte ind i min mave.

»Det første projektil strøg lige gennem hendes skulderblad,« fortsatte Claire og lirkede det lillebitte lig om på siden. »Det andet ramte fjerde ryghvirvel og satte sig fast i hendes rygrad.«

Claire rakte ud og tog en petriskål af glas, som stod på en skranke i nærheden. Hun brugte en pincet til at fremvise en fladtrykt blyskive på størrelse med en 25-centmønt. »To skud, Lindsay … Det første flængede højre hjertekammer og afgjorde sagen. Hun var sikkert død, før denne ramte.«

To skud … to meget usandsynlige, rikochetterede kugler? Jeg så for mig, hvordan Tasha sandsynligvis havde stået, da hun kom ud fra kirken, og morderens skudvinkel blandt træerne. Én kugle var sandsynlig, men to …

»Fandt Charlie Clappers hold skudhuller over det sted, hvor pigen befandt sig?« forespurgte Claire.

»Det ved jeg ikke.« Det er en møjsommelig standardprocedure i alle drabssager at få alle projektilerne til at passe til skudhullerne. »Det tjekker jeg.«

»Hvad er kirken opført af på det sted, hvor hun blev skudt? Træ eller sten?«

»Træ,« sagde jeg og indså, hvor hun ville hen. Træ kunne under ingen omstændigheder afbøje en kugle fra en M16.

Claire skubbede beskyttelsesbrillerne højt op i panden. Hun havde et muntert, elskeligt ansigt, men når hun var sikker i en sag, som hun var det nu, havde det et skær af overbevisning, som ikke efterlod nogen tvivl. »Indgangsvinklen er frontal og klokkeren for begge skud, Lindsay. Et rikochetteret skud ville være gået ind i en anden bane.«

»Jeg har undersøgt hver eneste…