Claus Bjørn

Frygten fra 1848

Bonde- og husmandsuroen på Sjælland i foråret 1848

Lindhardt og Ringhof

Frygten fra 1848. Bonde- og husmandsuroen på Sjælland i foråret 1848

Copyright © 1985, 2018 Claus Bjørn og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788711973165

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Denne bog knytter sig naturligt til mine tidligere offentliggjorte undersøgelser af dansk bondepolitik under enevælden. Det er også her formålet at få belyst, hvad bønderne mente om det samfund, de levede i, og hvorledes de handlede for at påvirke deres egen situation i forhold til andre. Det har ligeledes været formålet at få søgt belyst, hvordan bøndernes aktive formulering af deres krav har påvirket de politiske beslutningstagere.

På et tidligt tidspunkt i undersøgelsen har daværende stud. mag., nu stipendiat Klaus Egeberg bistået med gennemgang af arkivfonds på Landsarkivet for Sjælland, og jeg retter en varm tak til ham for hans indsats i den begyndende orienteringsfase. Jeg har haft lejlighed til at udnytte utrykte arbejder af Hans Jørgen Lych Larsen og Per Jørgensen, og jeg har under min videre søgeproces fået adgang til de i privat besiddelse værende arkiver på Gl. Køgegård, Vallø stift, Vemmetofte kloster og Bregentved. Også her skal rettes en varm tak for udvist imødekommenhed. Det samme gælder til rigsarkivar, dr.phil. Vagn Dybdahl for adgang til Frederik VII’s arkiv og til enken efter mag.art. Vitus Gay for adgang til at benytte dennes efterladte samlinger på Det kgl. bibliotek. Lektor Palle Ove Christiansen har venligst bidraget med oplysninger vedr. Giesegård.

For økonomisk støtte til bogens publicering rettes en ærbødig tak til Statens humanistiske forskningsråd, landsdommer V. Gieses legat, Storstrøms amtskommune og Landbohistorisk støttekreds. Lektor, dr. phil. Karl-Erik Frandsen har tegnet kortene og stud.mag. Elsebeth Paikin har udarbejdet stednavneregisteret.

Claus Bjørn

Introduktion

Året 1848 har en fremtrædende, en næsten eksklusiv plads i nyere dansk historie. Selve årstallet 1848 – eller blot »48« – er tilstrækkeligt til for den almindelige danmarkshistoriske bevidsthed at kalde på en række associationer til begivenheder, datoer og ofte dramatisk bevægede forløb. Det er ganske betegnende, at behandlingen af selve dette år i de gængse danmarkshistorier har fået en betydelig plads. Således anvender Roar Skovmand i Politikens danmarkshistorie mere end 10% af det samlede sideantal, han har til rådighed for tidsrummet 1830 til 1870 på året 1848 alene.

Den eksklusive karakter, dette år udmærker sig med, har utvivlsomt en nøje sammenhæng med de helt overvejende positive forestillinger, der i den samme danmarkshistoriske bevidsthed knytter sig til begivenhederne i 1848. Op gennem den sidste halvdel af forrige århundrede fæstnedes opfattelsen af dette år som »vort frihedslivs« fødselsår. Her afløstes en udlevet fase af nationens historie af en ny og løfterig, og her blev en tilbagestående styreform erstattet af en mere fremskreden. I året 1848 indledtes en for den danske våbenære heldig og myteskabende krig. Som det følgende markante år – 1864 – står tonet mørkt, så er 1848 aftegnet med lyse farver.

I det, der tilsammen udgør året 1848 i dansk historie, indgår en række fastslåede begreber, der er formuleret igen og igen, og som indgår i bogtitler og kapiteloverskrifter. »Martsdagene« er noget veldefineret og -beskrevet, et par stedsbestemte »-bevægelser« ligeledes, og det samme gælder »Mændene fra 1848«. Fremfor alle de faste begreber knyttet til dette år går imidlertid »ånden fra 1848«, som da også i det føromtalte bind af Politikens danmarkshistorie får sit særlige afsnit. Det lader sig ikke entydigt og slet ikke kortfattet beskrive, hvad »ånden fra 1848« indebærer. Men den rummer ihvertfald en forestilling om et gennembrud for stands- og klasseoverskridende national fællesskabsoplevelse, en manifesteret og alle omfattende tilkendegivelse i ord, handling og ofre omkring konge, frihed og fædreland under indtryk af en ydre militær trussel mod – ja, igen, konge, frihed og fædreland. Det er »ånden fra 1848«, der blandt mange muligheder som med ét gør »Den tapre Landsoldat« til kampsangen, der af den nedvurderede værnepligtige bondesoldat skaber »Jens« og som senere figurligt udtrykkes i Bissens »Landsoldat«-statue i Fredericia. Med den plads, året 1848 indtager i nyere dansk historie, er det egentlig bemærkelsesværdigt, at det ubetingede hovedværk om begivenhederne i Danmark i dette år – som for de umiddelbare følgende – fortsat er Niels Neergaard: Under Junigrundloven, som forfatteren begyndte at udsende i 1892. En række specialundersøgelser og kildeudgaver, ikke mindst vedrørende Sønderjyllands historie, er siden fremkommet og har uddybet og suppleret billedet, men overordnet og i de store træk er det stadig Under Junigrundloven, der har formet og former opfattelsen af dansk historie i dette bemærkelsesværdige år.¹

Tilskyndelsen til denne undersøgelse har et lidt længere perspektiv i nogle års beskæftigelse med studiet af dansk bondepolitik i 1700-tallet – dvs. ønsket om at indkredse og beskrive bøndernes oplevelse af det samfund, de levede i, og de aktiviteter, de konkret udfoldede for at påvirke deres egen situation i dette samfund. Der er ikke noget skarpt skel mellem 1700-tallet og det følgende århundrede. Forudsætninger og vilkår ændres kun langsomt. Først med bøndernes retlige ligestilling med det øvrige samfund, med etableringen af en konstitutionel styreform med et parlamentarisk liv og tilhørende partier, organisationsdannelser osv. ændres situationen så radikalt, at begrebet bondepolitik ændrer karakter og egentlig taber mening, således som det har været benyttet tidligere af forfatteren til disse linier. Året 1848 kommer her i flere henseender til at danne noget af en afslutning på det tidsrum, hvor det forekommer relevant at operere med netop begrebet bondepolitik.

Mere umiddelbart er det en af de kildepublikationer, der er fremkommet efter Neergaards bog, som har bidraget til at konkretisere denne undersøgelse. Danske politiske breve fra 1830erne og 1840erne IV fremlægger fra årene 1848–49 et stort udvalg af breve, der som titlen stiller det i udsigt, beskæftiger sig med politik. Og de brevskrivere, der følte behov for at beskæftige sig med politiske emner, savnede ikke stof i disse to år. Brevenes værdi ligger for størstedelens vedkommende mindre i deres konkrete informationer om de centrale politiske begivenhedsforløb. De er blevet forholdsvis godt belyst ved dagbøger, brevudgaver m.m. helt tilbage fra tiden umiddelbart efter 1848, og igen samler Niels Neergaards arbejde hovedtrækkene op. Men det brede udvalg af breve fra hovedstad og provins, godsejere, borgere og landsbypræster afspejler i fortrinlig grad stemningen i året 1848. Her udtrykkes forhåbninger og bekymringer, og her befordres rygter og skildres tildragelser udenfor de politiske centrer – henholdsvis i hovedstaden og på krigsskuepladsen. I disse breve får man måske ikke så meget et indtryk af, hvad der skete, som af, hvad man troede, der skete.

Den militære stilling var ikke videre gunstig for Danmark, da en af tidens ledende konservative skikkelser, højesteretsadvokat m.m. F. W. Treschow fra sit fynske gods Brahesborg d. 23. maj skrev til godsejer H. H. Aagaard på Iselingen ved Vordingborg. Wrangel stod i Jylland og truede med at udskrive en stor krigsskat, og den danske hær stod endnu på dette tidspunkt uvirksom på Als. Treschow fremkom med nogle skeptisk-realistiske betragtninger over disse sagernes tilstand – »Krig er Krig« – men så fortsatte han: »Jeg har hidtil frygtet næsten mere for de indre end de ydre Anliggender, men et Cirkulaire fra Justitsministeriet – som vel ikke er emaneret uden at være overveiet af det hele Ministerium – hvilket jeg idag har læst, vilde ganske berolige mig, hvis Man turde antage at Indholdet vilde blive haandthævet med Kraft og derom tør man maaske gjøre sig Haab hos et saa nyt Ministerium«. Et par uger senere kommenterede den unge godsejer J. B. S. Estrup fra Kirstineberg på Falster den politiske situation i et brev til sin onkel, professor L. Engelstoft. Estrup så nu med større fortrøstning på »vore indre Forhold« end tidligere. I byerne var der ikke fare for »communistiske Bevægelser« på grund af de få arbejdere: »Paa Landet var det vel tænkeligt, at den Gjæring der unegtelig har funden Sted i de sidste Aar flere Steder kunde komme til Udbrud…«, men Estrup var dog optimistisk og regnede med, at den omtalte gæring netop ville knytte bønderne til det konservative parti. Estrup talte om uro på landet, og det cirkulære, Treschow glædede sig over, var netop rettet mod bevægelser blandt de mindre landbrugere (se s. 124).²

Der foregik eller havde rettere foregået noget udenfor disse mænds egen verden i foråret 1848, der havde givet anledning til bekymring og ihvertfald havde kunnet opfattes som en indre trussel parallelt med den ydre militære fra fjenden. Og denne trussel var kommet fra bondestanden.

Det er formålet med denne undersøgelse at klarlægge den bondepolitiske aktivitet, der således som det fremgår af de to brevcitater havde udfoldet sig i forårsmånederne 1848. Hvad foregik der i den anden ende af det landbosamfund, de to mænd havde tilknytning til som godsbesiddere. Hvad skete der i bondebefolkningen i disse måneder, hvilke forestillinger opstod der udenfor bondestanden med udgangspunkt i de faktiske begivenheder, og hvilken effekt skulle disse forestillinger få for den politiske udvikling.

Tidsmæssigt er undersøgelsen afgrænset af Christian VIII’s død og Frederik VII’s tronbestigelse d. 20. januar 1848 på den ene side og sommeren 1848 på den anden. Det er forholdsvis uproblematisk at sætte et begyndelsestidspunkt, og ihvertfald da Estrup skriver d. 10. juni 1848 er »faren« noget overstået. Også geografisk er der tale om en afgrænsning. Den gæring og uro, der tales om, er som også cirkulæret formulerer det, især begrænset til Sjælland. Og her er der videre tale om, viser undersøgelsens gennemgang af kildematerialet, en koncentration i det tidligere Præstø amt med udløbere ind i de gamle Sorø og Holbæk amter.

Nærværende undersøgelse er i forhold til året 1848’s historie begrænset i sit sigte. Den stræber ikke efter at beskrive dette års begivenheder. Den koncentrerer sig om en del af det daværende samfund og går stort set forbi byerne. Adskillige af dette års begivenheder opridses kun ganske kort som den nødvendige ramme for behandlingen af de tildragelser, der havde gjort de to mænd urolige. Hvad skere der? Hvad troede de to godsejere og med dem flere, at der skete? Og hvorledes reagerede de, der nu stod med det politiske ansvar.

Optakt og baggrund – fra Chr. VIII’s død til Martsdagene

Christian VIII døde d. 20. januar 1848 om aftenen. Kendskabet til dødsfaldet blev hurtigt spredt, men hans bortgang havde da allerede været ventet i nogen tid. Kongen havde skrantet i løbet af efteråret 1847, og ihvertfald en halv snes dage før var man også uden for den egentlige inderkreds omkring hof og regering klar over, at Christian VIII næppe ville overleve den yderligere svækkelse, der var indtrådt få dage ind i det nye år. Det var en udpræget forventning, at der ved det forestående tronskifte måtte og skulle ske en dybtgående ændring i rigets konstitutionelle forhold. Situationen i hertugdømmerne pressede på, og om ikke andet så indebar efterfølgerens personlighed et velbegrundet krav om et systemskifte. Regeringen havde i december 1847 forberedt et udspil om skabelsen af en fællesforfatning for det samlede monarki, hvis behandling i Statsrådet dog blev hindret af kongens sygdom, men på sit dødsleje pålagde Christian VIII som sin sidste viljesytring d. 9. januar i et brev til sin søn denne at give riget en fælles konstitutionel forfatning, når han blev konge.¹

Mere eller mindre sikre forlydender om en kommende forandring i forfatningsforholdene cirkulerede i befolkningen ved nytårstide 1848. Historikeren og stamhusbesidderen L.S. Vedel Simonsen, Elvedgård på Fyn, skrev helligtrekongersaften til sin bekendt, professor E. C. Werlauff i København, at Bondevennernes selskab lod afholde møder om kommende forandringer i statsstyrelsen, og en af de stænderdeputerede i Østifterne, arvefæster H. V. Fiedler, Sevedø ved Skelskør, kunne d. 4. januar fortælle Laurids Skau i Sønderjylland, at en »Gesammtstaatsconstitution« var på vej og snarest ville blive forelagt Statsrådet. Da det i de følgende dage blev almindelig kendt, at kongen var alvorligt syg og et tronskifte umiddelbart forestående, øgedes den politiske aktivitet. Den liberale opposition forberedte sig ved møder og på at fremkomme med adresser til den nye konge. Endnu d. 20. januar om aftenen mødtes borgerrepræsentationen i København og ledende liberale stænderdeputerede for at beslutte henvendelser til Frederik VII, og et udførligt forfatningsprogram var i ordets egentlige forstand på gaden allerede d. 21. januar. Det var professorerne H. N. Clausens og J. Fr. Schouws piece Ved Tronskiftet 1848.. Her krævede forfatterne en konstitutionel udvikling, der skulle sikre almindelige borger- og frihedsrettigheder, en adskillelse af Danmark-Slesvig fra Holsten som et led i denne forandring. Men piecen brød ikke afgørende med de bestemmelser for valgbarhed og valgret, der allerede var gældende for stænderforsamlingerne. Ved Tronskiftet 1848 synes at have været et dækkende udtryk for de herskende synspunkter i den liberale, fortrinsvis københavnske, opposition, der havde bladet Fædrelandet, under Carl Plougs ledelse, som sit førende organ. De to forfattere blev allerede d. 22. januar hyldet af en stor flok mennesker, overvejende studerende, ved den førstes embedsbolig på Universitetet, og to dage senere gik Københavns borgerrepræsentation i spidsen for en endnu større menneskemængde til Christiansborg for dels at overrække Frederik VII sin lykønskning, dels udtale sin forventning om en – ikke nærmere specificeret – forfatningsmæssig forandring. Samme synspunkter kom til udtryk i de talrige adresser og hos deputationer, der i den følgende tid indkom fra mange kredse, især fra byerne og de stænderdeputerede.²

Den liberale opposition krævede indførelsen af en konstitutionel forfatning til afløsning af enevælden, men det åbne brev, der udstedtes ved selve tronskiftet, var holdt i vage og uforpligtende vendinger. Regeringens udvidelse med den holstenske godsejer og embedsmand Carl Moltke og Frederik VII’s ungdomsbekendt, C. E. Bardenfleth, gav intet bestemt fingerpeg om en forandret politisk kurs. Men d. 24. januar, udkom et reskript, der ophævede samtlige de ved retterne verserende pressesager og sager vedrørende politiske forseelser. Og d. 28. januar fulgte så forfatningsreskriptet, der stillede indførelsen af en fælles forfatning for monarkiet i udsigt og tillige opstillede en procedure for tilrettelæggelsen af det forberedende arbejde til enevoldsmagtens afskaffelse. Forfatningsreskriptet tilfredsstillede så langt fra den liberale opposition. Kritikken fra denne side satte i de kommende uger ind på særlig to punkter. Man krævede de to hertugdømmer adskilt og Slesvigs fremtidige forfatningsmæssige udvikling knyttet til kongeriget, og man vendte sig mod den angiveligt lidet demokratiske sammensætning af den proklamerede forfatningsgivende forsamling. I løbet af februar måned 1848 hævedes tonelejet i den politiske debat, der nu kunne udfolde sig anderledes frit end tidligere. Det nationale spørgsmål – dansk overfor tysk i Slesvig – trængte sig stadig stærkere på i debatten og mere vidtgående reformkrav i forhold til Ved Tronskiftet 1848 blev præsenteret. I den liberale bevægelse var det i stigende grad en gruppe af yngre kræfter, der stod frem som talsmænd – folk som filologen J. N. Madvig, teologen D. G. Monrad og juristerne A. F. Krieger og Orla Lehmann.³

Ved siden af den liberale eller nationalliberale opposition, der havde sin tilslutning i byerne og sit tyngdepunkt i det københavnske akademiske borgerskab, var der en betydelig politisk bevægelse i bondebefolkningen. Den havde sit tyngdepunkt på øerne og især på Sjælland. Efter en løst struktureret fase fra midten fra 1830erne til midten af det følgende tiår var den politiske aktivitet blandt bønderne i 1846 blevet organiseret i Bondevennernes selskab, hvortil tillige kom en del halvpolitiske sammenslutninger som brandassuranceforeninger, landkommunalforeninger og enkelte landboforeninger. Bondevennernes selskab var ledet af en bestyrelse sammensat af folk udenfor bondebefolkningen med kaptajn A. F. Tscherning som formand, overretsprokurator Balthazar Christensen og Orla Lehmann som fremtrædende medlemmer af styrelsen og (fra 1847) skolelærer Asmund Gleerup som sekretær.

Som selskabets organ tjente Almuevennen, siden 1842 redigeret af J. A. Hansen. Selskabet opnåede hurtigt en betydelig tilslutning blandt landbefolkningen, og fra sommeren 1847 til sommeren 1848 steg medlemstallet fra ca. 5600 til ca. 8500. Tilslutningen var især koncentreret til Holbæk og Præstø amter på Sjælland og Svendborg amt på Fyn, og det kan skønnes, at omkring 60% af medlemmerne var gårdmænd og resten helt overvejende husmænd og socialt ligestillede landboere.⁴ Bondebevægelsen og Bondevennernes selskab lagde stærkest vægt på de landboretlige og sociale reformkrav, mens de forfatningsmæssige spillede en mindre rolle i profilen. Med først og fremmest Orla Lehmann som nøglefigur var der i løbet af 1840’erne etableret en art alliance mellem bondebevægelsen og den liberale opposition. Lehmann og med ham de yngre liberale sluttede op om bøndernes krav om videreførelse af reformarbejdet sigtende mod bøndernes sociale og borgerlige emancipation, mens Bondevennernes selskab og Almuevennen støttede den liberale bevægelses kritik af den bestående styreform. Konkret arbejdede bondebevægelsen med at organisere bønderne, f.eks. til stændervalgene, og man angreb med skarphed formentlige overtrædelser af landbolovgivningen og de store jordbesidderes udnyttelse af deres juridiske og sociale magtstilling i forhold til gårdmænd og husmænd. Ved dannelsen af Bondevennernes selskab d. 5. maj 1846 var der opstillet et program, der i sine hovedtræk gik ud på 1) bedre undervisning på landet, 2) almindelig værnepligt, 3) ophævelse af en række privilegier knyttet til godsbesiddelsen, 4) næringsfrihed både for byerne og landet, 5) forbedring af husmænds og indsidderes kår, 6) overgang fra fæste til selveje og endelig 7) nedsættelse af en landbokommission til gennemførelse af en endelig lovgivning om bøndernes samfundsmæssige emancipation.⁵

Umiddelbart efter Christian VIII’s død vedtog bestyrelsen for Bondevennernes selskab at opfordre medlemmerne til gennem selskabets distriktsformænd at indsamle adresser med krav om nedsættelse af en landbokommission, der først skulle undersøge og dernæst fremkomme med forslag til reformer i de bestående landboforhold. Omtrent samtidig tog en af de lokale tillidsmænd, parcellist Lars Andersen Hækkerup, Vetterslev syd for Ringsted, et initiativ til, at bønderne skulle henvende sig til den nye konge med en samlet tilkendegivelse, hvor man så skulle kunne fremkomme med sine ønsker til den kommende politiske udvikling. Sekretæren i selskabet, Asmund Gleerup, fik tilsyneladende bestræbelserne koordineret, og d. 29. januar bragte Almuevennen en opfordring underskrevet af fire distriktsformænd, deriblandt Lars Andersen Hækkerup, til de øvrige tillidsmænd og til de stænderdeputerede af bondestanden om at indkalde adresser omhandlende, »hvad der ligger os paa Hjerte, saavel som en offentlig Undersøgelse af Landboforholdene«. Lars Andersen Hækkerup havde i et lille skrift Om Danmarks Nutid og Fremtid understreget nødvendigheden af fortsatte landboreformer – jagtrettens afløsning, lige beskatning af priviligeret og upriviligeret hartkorn og en forbedring af husmandsbefolkningens stilling. Og i lidt mere ubestemt form ønskede han en mere demokratisk procedure under forberedelsesarbejdet frem mod den nye forfatning, der var stillet i udsigt med reskriptet af d. 28. januar. I et udkast til en adresse fra sognefoged Hans Johansen, Knardrup sydligst i Frederiksborg amt, udtrykkes en tilsvarende forhåbning om en stærkere repræsentation af bondestanden i forhold til de øvrige stænder i den forfatningsgivende forsamling, almindelig værnepligts indførelse og lige beskatning af hartkornet. For Frederiksborg amt gjaldt, hed det i adressen, at bondestanden var veltilfreds med Frederik VI’s reformer, men man ønskede dog en kommission nedsat, »dels for paa det nøiagtigste at undersøge, hvorledes Landbolovgivningen overholdes paa Fæstegodsene, paatale de der i Svang gaaende Misligheder og muligen foreslaa Midler til sammes Forebyggelse, og deels for ligeledes at undersøge de ugunstige Forhold, hvorunder den talrige Husmandsklasse lever«.⁶

D. 15. februar mødtes henved et halvt hundrede bønder i København medbringende adresser fra 89 sogne med ialt 7240 underskrifter. De forsamlede repræsentanter blev af Asmund Gleerup overtalt til at tilføje til adressernes krav et ønske om almindelig valgret til den forfatningsgivende forsamling. Denne tilføjelse var forfattet af Gleerup, og den var af ham forinden blevet forelagt de fire indbydere. Bønderne ønskede at overbringe deres adresser til den nye konge personlig, men de blev afvist. De ville også gerne se den afdøde monarks kiste og fik først igen efter at være afvist adgang til at overvære Christian VIII’s lit de parade. Dagen forinden havde en anden deputation af bønder rent faktisk fået adgang til Frederik VII med en adresse, der var forsynet med 2400 underskrifter fra bønder landet over. Den var sat i værk af skolelærer Rasmus Sørensen, der bl.a. på grund af sin loyalitet mod enevælden som system var kommet i et modsætningsforhold til Bondevennernes selskab sidst i 1840’erne. Denne adresse var da også stærkt neddæmpet i sine forventninger til en forandring på det forfatningsmæssige område og holdt sig til de landboretlige og sociale krav. Men Rasmus Sørensen stillede dog krav om udvidet valgret og valgbarhed i forhold til, hvad der var gældende for stænderforsamlingerne.⁷

I bøndernes adresser var det ønskerne om reformer i landbolovgivningen og forhåbningerne om en ligestilling med det øvrige samfund, der var gennemgående. Og i en adresse uafhængig af de to mere centralt organiserede – egentlig to adresser grundet en amtsgrænse – fra husmændene under Svenstrup gods mellem Roskilde og Ringsted, der indkom til Christiansborg d. 19. februar, møder man en fra den toneangivende liberale opposition afgørende forskellig politisk forestillingsverden:

»Til vor allernaadigste Konge.

Underdanigst med Hjerter gjennemtrængte af dybeste Ydmyghed vove vi Fæste Huusmænd paa Hovedgaarden Svenstrup Gods Sorøe Amt, Vigersted Sogn, at nærme os Deres Maiestæt ved at efter vor ringe Oplysning at lykønske vor nu tiltrædende Konge.

Vi under tegnede vove efter vor ringe Oplysning og enfoldige Hjerters Dristighed at lykønske vor Høie Monark Frederik den syvende af Guds Naade Danmarks Konge Landets hulde Fader til deres Trones Bestigelse. Gud velsigne Deres Maiestæt og give, at De må leve længe og regiere Deres Lande med Fred og Rolighed til Herrens Velsignelse, Gud velsigne Deres Kongelige Maiestæts Handel baade til Lands og til Vands. Gud give Dem redelige og troe Raadgivere og redelige og samvittighedsfulde Embedsmænd, som villig og Qristelig opfylde Deres Embeders Forretninger efter Guds og Kongens Love. Vi bede, at den Himmelske Fader nedsender sin Velsignelse over Kongen, Landet og Folket, og at Gud af Faderlig Kierlighed maa bøie Folkets Hjerter til redelig at fremme Guds og Kongens Ære og at vi ufortrøden med lyst og Mod vover Liv og Blod, naar det udfordres til Kongens og Landets Bæste. Vi bønfalde med Ydmyghed Deres Maiestæt om Snarest muligt maatte forvente en hensigtsmæssig organiseret Kommission til under fuldstændig Offentligheds Kontrol og Bistand at undersøge, derefter at foreslaa om de Forhold og Vilkaar, vi Fæste og Hoverigiørende Huusmænd befinder os, da det trykkende Pliktarbeide, som vi af Mangel paa Huusbolig maae paatage os fordærver Næringsforsørgelsen og udmatter vore ungdoms Kræfter og den bestandig stigende Indfæstning og bestandi stigende Afgift og arbeitsforpligtelser er utaalelig, vi haaber af inderste Hjerter om muligt er en naadig Bønhørelse.

Til Kongen Landets Fader.

Vi underskrevne Vigersted Sogns fæste Huusmænd paa Sorøe Amt til Hovedgaarden Svenstrup Gods paa Roeskilde Amt i Sjælland. (14 underskrifter)«⁸

Den klare tilslutning til det nedarvede billede af den enevældige, altformående og bonden velvillige kongeskikkelse, der går gennem Svenstrup-husmændenes adresse, kom også til udtryk i andre henvendelser. Fra Salling frabad man sig en fri forfatning, og 457 bønder fra en række sogne på Vejleegnen bad i marts måned om, at regeringsmagten måtte forblive udelt og uindskrænket hos kongen. Da den dansksindede redaktør P. Chr. Koch i Haderslev efter Christian VIII’s død fortalte bønder fra oplandet, at »vi nu faaer en Art Constitution«, så mødte han en tydelig afvisning, »thi om noget Fleer-Herskab vil de ikke vide om at sige. Denne Idee er fremherskende overalt paa Landet, og jeg troer, den gjennemtrænger hele den danske Bondestand. Den danske Bonde ser skjævt til Enhver udenfor hans Stand, og det er ham en Satisfaction, at der er en Mand over dem, de maae respektere ligesaa meget, som han giør det«⁹.

¹⁰

Bekymringerne skulle blive yderligere forstærkede, da efterretningerne om februarrevolutionen i Paris i dagene lige omkring 1. marts nåede til landet. Den hastige spredning derefter af den revolutionære bevægelse til andre lande i Europa, og først og fremmest til Tyskland, satte atter den politiske temperatur i vejret herhjemme. Oppositionens kritik skærpedes i form af stadig mere vidtgående krav på det forfatningsmæssige og nationale område, således som det i København kom til udtryk på møder i Casino d. 11. marts og i Hippodromen d. 12. marts. Stemningen i hovedstaden som landets politiske centrum nærmede sig det spændte. Man forudså krig, Orla Lehmann krævede offentligt byen sat i forsvarstilstand, og studenterne androg om at måtte gøre tjeneste i en københavnsk folkevæbning i påkommende tilfælde. Det økonomiske liv begyndte at blive præget af den hektiske atmosfære. »Statspapirerne faldt. Capitalisterne ere rasende paa mig, der arbeides i alle Materialgaarde, Langelinie er spikket med Kanoner«, rapporterede Orla Lehmann til sin hustru d. 17. marts.¹¹

¹²

KjøbenhavnspostenFædrelandet¹³

Netop rettet til husmændene og hans ligestillede på landet var en artikel i Almuevennen, der udkom d. 15. marts:

»Til den danske husmand!

maa du ikke gjøre nogetsomhelst Andet!«

I de få Uger, der ligge imellem disse Adressers Underskrivt og nu, er Tiden skredet Aar fremadFolkets Ønsker og Forhåbninger ogsaa!«Bevidstheden om deres Rettigheder som Medlemmer af Samfundet fører Tiden med sig«

Med øjeblikkelig virkning skulle to reformer gennemføres – og så skulle man iøvrigt have »det hele Godsforholds Afløsning« in mente:

»1.

at Huusmandsloven, som af os allerede anført strax maatte emaneres, navnlig med den Bestemmelse: at personligt Arbeide, af hvad Navn nævnes kan for Huusmands- og Indsidderclassens Vedkommende ikke contractmæssig og retsgyldig kan fordres, uden at der tillige fastsættes en passende Pengeafgivt, for hvilken Arbeidet kan afløses, saafremt Yderen ønsker det.