Claus Bjørn

Dengang Danmark blev moderne eller historien om den virkelige danske utopi

Lindhardt og Ringhof

Dengang Danmark blev moderne eller historien om den virkelige danske utopi
Forsidebillede: Erik Henningsen [Public domain]
Copyright © 1998, 2019 Claus Bjørn og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788711973240

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

Denne bog er skrevet færdig i to omgange – næsten i foråret 1997 og nu endelig i sommeren 1998, men den er reelt blevet til over et meget langt tidsrum, der tager sin begyndelse kort efter midten af 1960’erne, da jeg – for alvor – begyndte på at studere historie. Set retrospektivt i det mindste, så er bogens tema på forskellig vis afspejlet i de arbejder om dansk historie fra 1700-tallet og fremefter, som jeg har publiceret gennem årene, og under alle omstændigheder er den et produkt af min tilknytning til Institut for Historie, tidligere Historisk Institut, ved Københavns Universitet, først som nævnt som studerende, og siden 1971 som amanuensis, senere lektor i landbohistorie. Det har ikke altid handlet om den danske utopi, den danske model eller den danske identitet, men det har det alligevel ofte gjort i en eller anden forstand.

Det er mig magtpåliggende at udtrykke en taknemmelighed over for min arbejdsplads gennem mere end en menneskealder. Jeg havde det privilegium som studerende at lære Fridlev Skrubbeltrang og Povl Bagge at kende og arbejde som historiker under et stærkt indtryk af og senere i en form for dialog med disse to betydende skikkelser i dansk historieforskning, vidt forskellige, men hver på deres vis dybt forpligtede over for fagets krav og udfordringer. Jeg har senere nydt godt af det frugtbare, intellektuelt og menneskeligt stimulerende arbejdsmiljø, som udgøres af kredsen af medarbejdere ved Institut for Historie – og håber selv i beskedent omfang at have bidraget til samme.

En bog som den foreliggende er derfor også betinget af den stadige udveksling mellem ofte mangeårige kolleger, og for netop denne bogs vedkommende vil jeg fremhæve (i alfabetisk rækkefølge) Niels Finn Christiansen, Palle O. Christiansen, Ole Feldbæk, Benedicte Fonnesbech-Wulff, Karl-Erik Frandsen, Hans Kirchhoff, Johny Leisner, Henrik S. Nissen, Thyra Nors, Benito Scocozza, Niels Thomsen, Hans Vammen, Poul Villaume – med- og i nogle tilfælde modspillere, eventuelt tvangsindlagte lyttere til den proces, som har resulteret i de følgende sider. Tak også til Pernillerne – Arenfeldt og Hasselsteen for lydhør venlighed. Jeg har drøftet enkeltheder og opfattelser med sognepræst Frede Jørgensen, dr. phil. Anders Monrad Møller, professor K. E. Bugge og Greve Einar Reventlow. Tak til alle de nævnte – og alle de andre.

Institut for Historie, Københavns Universitet, juni 1998

Claus Bjørn

Introduktion

I 1990 udkom Henning Fonsmarks bog Historien om den danske utopi. Den præsenterede sig som et idépolitisk essay, og forfatteren satte sig for at blotlægge og kritisk diskutere den centrale udviklingslinie i samfundsdebatten herhjemme i tiden efter 1945. Vi er ikke forvænte med gennemarbejdede indlæg i debatten om det danske samfund – og da slet ikke fra, hvad man vel må have lov til at betegne som den mere borgerlige side af meningsdannelsen. Fonsmark beskriver veloplagt et forløb, hvor næsten alle fra hans synsvinkel mindre gode, men desværre indflydelsesrige, kræfter har gjort fælles sag omkring og især med det centralt placerede socialdemokrati. Det har betydet, at man i en lang årrække fra de fleste sider har fremmet en situation, hvor samfundet ganske enkelt „fylder” for meget i dagens Danmark – og individet, hin enkelte, fylder for lidt. Vendingen fra Kierkegaard er på sin plads her, for Henning Fonsmark slutter sin bog af med at påberåbe sig den store tænker (i Johannes Sløks version) som grundlag for, hvad man kan betegne som en minimalistisk opfattelse af demokratibegrebet.

I Historien om den danske utopi citeres fhv. finansminister Poul Møller for i 1962 at være fremkommet med et alternativt bud i forhold til den her skitserede udvikling. Poul Møller afviste, at det populært sagt er „samfundets skyld”, når noget ikke er så godt, som det burde være. Han stillede heroverfor visionen om et nyt frit og først og fremmest anderledes samfund:

„Det må vel tværtimod forudsætte, at de mennesker, man ved stemmesedlen har givet magt til at bestemme over sig selv og andre, er ansvarlige for deres gerninger, er modne nok til at kunne foretage såvel de daglige økonomiske som de politiske valg og er oplyste nok til at forstå valgets konsekvenser” (Fonsmark s. 196).

Henning Fonsmarks kommentar er resigneret. Han konstaterer, at Poul Møller vel ikke var ene om at repræsentere „elementær snusfornuft”, men at denne „var sandt at sige sjældent repræsenteret i den principielle debat”.

Nej, ikke blot Socialdemokratiet, omgærdet af højskole-demokraterne på den ene og kommunisterne og de kulturradikale på den anden side, men desværre også de borgerlige partier lod sig op gennem 60’erne og 70’erne langsomt, men stadigt forme til „velfærdsdemokrater”. Da Poul Schlüter så endelig kom til efter Anker Jørgensens vitterlige given op i 1982, så var slaget på forhånd tabt. Velfærdsdemokratiet var blevet „den danske model”, som en Palle Simonsen åbenlyst og statsministeren selv underforstået havde accepteret. Og tager man en borgerlig efterfølger, Per Stig Møller, på ordet, som det foreligger tilgængeligt på skrift i f.eks. Den naturlige orden fra 1996, så er der fortsat ikke meget at håbe på fra denne side af dansk politik.

Det kan dog være lidt vanskeligt at få rede på, hvad der skulle være sat i stedet. Her deler forfatteren skæbne med ikke så få af sine åndsbeslægtede som af de tidligere generationer Harald Nielsen og Henning Kehler Fonsmarks gennemgang af højskoledemokraterne, af kommunisterne og af de kulturradikale plus først og fremmest socialdemokratiet, den „ledende kraft” (Fonsmark s. 85), savner intet i veloplagthed. Det positive modstykke til dette ikke videre opløftende forløb ned gennem vor nyeste historie glimrer ved sit fravær. Undervejs refereres der hyppigt til „kvalitet” og „kvalifikationer”, der synes at have svært ved at trives i velfærdsdemokratiet, ligesom „livskampen” tilkendes en i sig selv indbygget, men fortsat i dette velfærdsdemokrati fraværende, moralsk kvalitet. Da jeg går ud fra, at Henning Fonsmark vil slå syv kors for sig, hvis man ud fra disse antydninger skulle pådutte ham en banal social-darwinistisk livsopfattelse, så vil jeg blot konkludere, at hans bud på en alternativ samfundsmodel foreløbig må stå hen i det lidt uvisse.

Jeg er enig med forfatteren til Historien om en dansk utopi, når han helt til en begyndelse taler om „den danske model” som noget særligt. Politologen Tim Knudsen har i bogen Den danske stat i Europa fra 1993 udmærket vist, hvorledes der inden for blot Norden er betydelige forskelle på, hvorledes „man gør det” i Danmark og Sverige.

Også når vi lader de billige vittigheder om „Forbuds-Sverige” ligge!

Eksistensen af en sådan model er selve udgangspunktet. Både for Henning Fonsmarks opgør med tiden efter 1945 og for de sider, jeg har skrevet i det følgende. Vi er ikke meget uenige om grundtrækkene i denne model. I modsætning til Henning Fonsmark er jeg derimod i det store og hele positivt indstillet over for denne model, da jeg mener, at den bedre end andre modeller – som jeg er bekendt med – giver de flest mulige de bedste muligheder for en i alle henseender anstændig menneskelig tilværelse.

Det skal med det samme og villigt indrømmes, at denne begrundelse ikke repræsenterer nogen sofistikeret forestilling om betingelserne for menneskelivets grundlæggende vilkår. Når man som begejstret læser af Den afrikanske farm i et af bogens helt store kapitler præsenteres for det tragiske livssyn i Emanuelssons ynkelige skikkelse, så skulle man da være et skarn, hvis man ikke blev grebet af intensiteten og den helt „store stil” i den mytiske trekant omfattende den fraskilte, gælds- og syfilisplagede baronesse, den forhutlede (homoseksuelle?) svenske forhenværende skuespiller og sikkert meget andet og endelig de stolte, men uddøende massaier. Det ligger mig langt fra at afvise eksistensen af eller for den sags skyld tiltrækningen i et sådant skæbnehengivent og suverænt syn på menneskets liv og vilkår – men jeg tror ikke, det slår til, når vi bevæger os fra den enkelte som sådan til den enkelte i vedkommendes stadige forhold til omverdenen, der nok består af andre enkelte, men hvor den enkelte nødvendigvis og ganske praktisk må træde i en ganske anden karakter, der afgrænser det enkelte ved den enkelte.

Og det var jo heller ikke en flaske Chambertin 1906, Emanuelsson fik med sig i sin slidte frakke på sin tilsyneladende formålsløse vandring mod syd mod Tanganyika den næste morgen, men et par flasker øl. Den tragiske livsopfattelse tager sig godt ud – på tryk.

Den danske model, således som jeg skal søge at udvikle den i det følgende, forholder sig. Og forholder sig som model for samfundsmæssigt virke og væren til noget ud over den enkeltes individuelle tilfredsstillelse eller ikke-tilfredsstillelse – det være sig intellektuelt eller materielt.

Henning Fonsmark tager sit afsæt i tiden omkring befrielsen – jeg går lidt over 200 år tilbage til – ja, hvorfor ikke til selve symbolåret 1788!

Vi er i øvrigt slet ikke så uenige endda om den tidsmæssige afgrænsning. Et enkelt sted i sin bog om den danske utopi fører Henning Fonsmark læseren bag om det sædvanlige udgangspunkt i 1945. Han eftersøger en manifest formålsbeskrivelse for staten, og han finder den på skoleområdet, hvor – som han formulerer det – lovgiverne og deres rådgivere altid har været forpligtet til at sige noget om hvorfor nu den og den skole. Let irriteret konstaterer han, at man her har en slags bagdørsnøgle til forståelsen af „skiftende perioders grad af villighed til at pålægge den demokratiske stat værdinormer på vælgerkorpsets vegne”. Almueskoleloven af 1814 skulle danne børnene til „mennesker” og „borgere” (Fonsmark s. 104f).

Henning Fonsmark har set ganske rigtigt. Den danske utopi var for længst lanceret i 1945. Formålsparagraffen fra 1814 var foregrebet i utopien fra 1788. Der var allerede en tradition at bygge videre på, eller rettere – det hele hang sammen netop fra 1788 til 1814.

Netop i år er man ved at genrejse Frihedsstøtten på Vesterbro. Frihedsstøtten er ved at blive restaureret eller rettere, den er ved at blive genskabt. Meget lidt har kunnet genanvendes – faktisk kun bogstaverne til inskriptionen på støtten. Hvad den udsiger, er til gengæld velkendt – det er den med „Kongen bød ...” Og hvad var det så, han bød i 1788? Det var for det første, at stavnsbåndet skulle ophøre, og så at

Landboe Lovene

Gives

Orden og Kraft

At

Den frie Bonde

Kan vorde

Kiek og Oplyst

Flittig og God

Hæderlig Borger

Lykkelig

Her står direkte på vort allermest nationale monument, at samfundet – repræsenteret ved kongen – har set det som sin opgave at frigøre bonden og styrke lovgivningen, således at bonden „kan vorde” ikke bare en god landmand, men sandelig også – lykkelig. Samfundet havde en forpligtelse i forhold til sine medlemmer. Det var ikke blot en ramme om deres tilværelse, men iboende var det, altså samfundet, staten, kongen, et projekt med et formål. Ligesom almueskoleloven havde til formål at danne borgere og mennesker, så kan man i indskrifterne på Frihedsstøtten få uddybet, hvilken slags borgere der var tale om, og hvordan de mennesker gerne skulle være.

Indskriften på Frihedsstøtten er forfattet af digteren Thomas Thaarup – og man kan læse om monumentets tilblivelse og symbolsprog i Karin Krygers Frihedsstøtten fra 1986 – men den lyder, som om den kunne være formuleret af C. D. F. Reventlow. Hvad den da muligvis også er blevet, for Thaarup var huslærer for hans børn.

Jeg ser den lykkelige tid i møde ...

I den go’e gamle Salmonsen, der for den sidste del af alfabetets vedkommende må holde et par år endnu, hedder det om „utopi”, først at det på nygræsk betyder et sted, der egentlig ikke findes, men derefter at det betyder „en fremstilling af et opdigtet mønstersamfund, i hvilket forfatterens sociale idealer skildres som virkeliggjorte”.

Vi har enkelte danske utopier – velkendt er Holbergs Niels Klim fra 1741, stort set ukendt er filosoffen Fr. Chr. Sibberns Meddelelser af Indholdet af et Skrivtfra Aaret 2130, udsendt i årene 1858-72. I modsætning til disse to vidt forskellige, men begge udprægede åndsprodukter er den følgende danske utopi formuleret 15. august 1788 for et bredt publikum og lige midt i den aktuelle politiske dagsorden:

„Jeg ser den lykkelige tid i møde, i hvilken man ved børnenes undervisning i alle skoler vil anse forstandens og hjertets dannelse for vigtigere end udenads læsningen; den tid, i hvilken man i skolerne vil anse undervisningen i religion for den vigtigste, men ikke for at betage børnene tiden til at erhverve den kundskab, som de behøve til at blive nyttigere og lykkeligere mennesker i deres kald. Jeg ser den tid i møde, i hvilken udmarkerne ville ligne de velgødede tofter, de sure enge og moser ville være forvandlede til fede hårdbunds enge, unyttige krat være bortryddet, nyttig skov og underskov omhyggelig fredet, alt skadeligt vand afgravet, alle kampesten brugte til varig indhegning med stengærder; den tid, i hvilken udskiftede bøndergårde alle omgives med store, veldyrkede kålurte-, humleog frugthaver med pile- og andre nyttige træer; den tid, i hvilken kløver, kartoffel, nyttige roers dyrkning ikke mere vil være en sjældenhed; i hvilken tjenestekarlen vil sætte sin ære i at være den skrappeste arbejder, og bonden at være den bedste husbonde; den tid, i hvilken bonde og husmand begge vil være fornøjede med deres tilstand, ikke misunde hinanden, men som venner ved gensidige tjenester befordre den ene den andens fordel; den tid, i hvilken ingen fattig vil blive uhjulpen, og ingen arbejdsføre tiggere vil tåles at omvanke; den tid, i hvilken spinderokken, væven og anden huslig vindskibelighed vil fylde alle nu ledige vinterdage”.

Denne utopi blev fremsat af den førstedeputerede i Rentekammeret, lensgreve C. D. F. Reventlow. Tidspunktet er nævnt ovenfor, stedet var slotsgården på Frederiksborg, og anledningen var overrækkelsen af arvefæsteskøder til de første 14 bønder på det nordsjællandske krongods. Talen blev kort efter trykt i datidens toneangivende tidsskrift Minerva (Oktober 1788 s. 17).

En af styrets ledende skikkelser havde ikke blot formuleret en utopi om et kommende samfund, men havde meddelt den til de forsamlede bønder og stedlige embedsmænd, og han sørgede videre for, at det læsende publikum kunne stifte bekendtskab med den. Den øverste chef for det regeringskollegium, der havde med statens indtægter at gøre, talte her, som det hedder i den politiske jargon, „ud ad vinduet”. Det, der var sat i gang i det nordsjællandske, skulle ses som et første skridt på vejen til en kultivering af det danske samfund. Landets naturlige ressourcer i form af ager, eng og skov skulle frugtbar- og nyttiggøres ved målrettet indsats, og de menneskelige ressourcer i form af befolkningen skulle opdrages gennem skolen, der bevidst skulle sigte mod at danne både forstanden og hjertet. Alle befolkningsgruppers flittige og harmoniske samvirke til alles gensidige bedste og statens fremme var det fjerne mål.

Det har unægtelig mindelser om indskriften på Frihedsstøtten.

Det var begyndt fire år tidligere. 14. april 1784 gennemførte en kreds af højtstillede adelsmænd, brødrene Christian Ditlev Frederik og Johan Ludvig Reventlow, Heinrich Ernst Schimmelmann og lidt mere i baggrunden Andreas Peter Bernstorff et kup, der udskiftede den snævre kreds af rådgivere og topembedsmænd omkring kongen, den sindssyge Christian 7. Det redskab, man benyttede, var den unge kronprins Frederik, der netop på denne dag som 16-årig indtrådte i det Gehejmestatsråd, der meget løst og uformelt var en art øverste regeringsorgan med den formelt set absolut enevældige monark for bordenden. Med den sindssyge Christian 7. fjernt i sin tågeverden var kongens søn den mest legitime repræsentant for enevoldsmagten og overtrumfede således Christian 7.s stedbroder, arveprins Frederik. Det kom til noget nær et korporligt opgør mellem de to prinser, som kronprinsen vandt, og han og man beholdt kontrollen over kongen, hvis underskrift fortsat var en betingelse for al legitim magtudøvelse. Og et eller andet sted inde i Christian 7.s syge sind var der åbenbart en mekanisme, der bød ham at fungere – at skrive under på det, man lagde foran ham. Og det var netop, hvad kronprins Frederik havde gjort.

Ind på de centrale poster i statsstyrelsen kom de sammensvorne. Andreas Peter Bernstorff fik udenrigspolitikken, styrelsen af hertugdømmerne og en plads i det snævre Gehejmestatsråd, Heinrich Ernst Schimmelmann overtog den egentlige finansstyrelse, og Christian Ditlev Frederik Reventlow blev chef for Rentekammeret, det vigtigste kollegium i den indre økonomiske styrelse af landet. Hans yngre broder, Johan Ludvig, fik en mindre fremtrædende placering, og arbejdet i centraladministrationen tiltrak ham ikke. Der var yderligere nogle personer i denne kreds – men de her nævnte udgjorde kernen.

De var de fornemme og højtdannede, de var rige, og dem tilkom magten og æren – og forpligtelsen. Sådan så de selv på det. Frem til Bernstorffs død i 1797 regerede de, ikke uden indre spændinger eller ydre opposition – men de regerede. Og de styrede kronprinsen. Bernstorff var førstemanden, hvis autoritet de øvrige bøjede sig for, og han holdt det dansk-norske rige uden for de opgør mellem Frankrig og stort set alle andre, der satte ind i 1790’erne. Bernstorff var en halv snes år ældre end de øvrige, og han havde en politisk karisma og pondus, der tillod ham at pleje nære forbindelser med alle magtfulde grupper i den daværende stat.

Som chef for styrelsen af hertugdømmerne Slesvig og Holsten – Tyske Kancelli – betryggede han Ridderskabet i dettes magt og vælde. Denne ældgamle korporation af adelsslægter i de to hertugdømmer havde faktisk som den eneste institution papir på, at de havde politiske rettigheder i forholdet til kongemagten, der var lige så enevældig som hertugmagt i Slesvig og i Holsten. Men Bernstorff var eller rettere blev naturligt en af deres egne.

Denne kreds tog magten for at bruge den til noget. Et af de steder, hvor man hurtigt tog fat, var landbruget og bøndernes vilkår. Danmark var dengang et landbrugsland, hvor fire femtedele af befolkningen boede på landet, og produktionen var organiseret omkring de omkring 800 godser, der ejede næsten al jorden. Bønderne var fæstere på deres gårde og huse. Det var en almindelig erkendelse i sidste del af 1700-tallet, at det bestående system ikke fungerede optimalt. Men der var mange forskellige bud på, hvorledes det skulle ændres.

Staten eller, som det dengang hed, Kronen ejede stadig dele af landet. Det gjaldt bl.a. det nordsjællandske krongods, der så nogenlunde svarer til det nuværende Frederiksborg Amt med undtagelse af Hornsherred. Her var Kronen sin egen godsejer, så her kunne man kontrollere alle led fra Den røde bygning på Slotsholmen ud til de enkelte landsbyer og deres beboere. Her iværksatte man på forslag af rentekammerchefens yngre broder, Johan Ludvig Reventlow, hvad vi i dag ville betegne som et pilot-projekt.

Udskiftningen blev fremmet, husmændene fik tildelt jordlodder som erstatning for den mistede græsningsret under fællesskabet, og i 1788 var man kommet så vidt, at man kunne give de første bønder arvefæsteskøde på deres gårde. De blev ikke selvejere, men de fik næsten selvejerrettigheder. De kunne sælge og frasælge jord og optage lån mod pant i deres ejendom. Godsejeren, altså Kronen, forbeholdt sig visse kontrolmuligheder og rettigheder. De nye arvefæstere måtte betale mere i afgifter som pris for den større dispositionsfrihed, og det tog lang tid, før samtlige mere end 1300 gårdmænd på det nordsjællandske krongods blev godkendt som arvefæstere. Og husmændene var ikke omfattet af ordningen.

Men nu var begyndelsen gjort, og to år senere udkom en officiel beretning om arbejdet til vejledning for alle interesserede ved et af kommissionens medlemmer, embedsmanden og godsejeren V. A. Hansen.

Gå, kære danske godsejere, med andre ord hen og gør ligeså!

Pilot-projektet på det nordsjællandske krongods indgik som en af forudsætningerne for det omfattende reformarbejde, som regeringskredsen fra 1784 fik iværksat. Da landbruget var det økonomiske grundlag for det danske samfund og direkte gav udkommet for størstedelen af befolkningen, så indtager landboreformerne naturligt en fremtrædende plads i den omstillingsproces, der nu blev indledt.

„Med landboreformerne begyndte det moderne Danmark” – det sagde dronning Margrethe i sin nytårstale 1988, da hun omtalte et af det nye års store jubilæer, 200-året for Stavnsbåndets ophævelse. Og det er så sandt, som dronningen har sagt det.

Tidsrummet fra 1784 og frem til Napoleonskrigene, der på forskellig vis bremsede det interne reformarbejde, skabte rammerne om et dengang meget moderne Danmark.

Det engang moderne Danmark bliver til

Det handlede først og fremmest om landboreformerne, for Danmark var som nævnt dengang et landbrugsland. 80% af befolkningen boede på landet, 10% boede i købstæderne, hvor de i vid udstrækning ernærede sig af landbrug eller var afhængige af landbosamfundet, mens de sidste 10% havde hjemme i København. Men det handlede om meget mere. Historikeren Svend Aage Hansen gjorde i 1972 op, hvad man havde fået reformeret i årene efter 1784:

„ 1. Landboreformerne fra o. 1788, der tilvejebragte en agrarforfatning, som først nu viser tegn på ælde. 2. Toldreformen af 1797, hvorpå den danske toldpolitik i princippet har hvilet indtil toldloven af 1960. 3. En sociallovgivning af 1799 og 1802-03, hvilende på princippet om det offentliges forsørgelsespligt, et princip, som først igen fuldt ud knæsattes ved socialreformen af 1933. 4. En skattelovgivning af 1802, som gennem et århundrede dannede grundlaget for beskatningen her i landet. 5. En fredskovsforordning, som først afløstes i 1935, men endnu i dag er det principielle retsgrundlag. 6. En skolereform, indledt 1789 og endelig gennemført 1814 med en formålsparagraf, der stod uforandret helt frem til 1937” (Økonomisk vækst 1, 1972 s. 58).

Det er både præcist iagttaget, og det er ganske præcist udtrykt. Og Svend Aage Hansen har blik for, at ikke blot skete der store forandringer – det er der ofte sket – men at den nye tingenes tilstand fik en overraskende lang levetid. Det var det dengang moderne Danmark, der blev formet sidst i 1700-tallet, og som havde en meget lang levetid eller havde eftervirkninger helt op til det tidsrum, Henning Fonsmark har dissekeret så indgående.

Selv ville samtiden gerne have nævnt ophævelsen af handelen med negerslaver 19. marts 1792, men lige præcis den lov har danske historikere i nyere tid, som Ole Feldbæk, Svend Erik Green-Pedersen og Erik Gøbell, taget ganske hårdt fat på. Den er ikke helt så smuk, som den ser ud til.

Retshistorikerne ville nok tilføje tyveriforordningen af 14. august 1789, der med inspiration fra Beccaria introducerede et nutidigt syn på forbrydelse og straf, og måske ikke mindst loven om rettens hurtige og vedbørlige pleje af 3. juni 1796, der har bidraget til, at vi hidtil har haft det nogenlunde tåleligt med vort retssystem – man tænke blot på Dickens’ skildringer af engelsk retsliv fra 1800-tallets midte eller Daumier’s karikaturer af det tilsvarende franske.

Og når man nævner året 1814, så udstedte Frederik 6. 29. marts samme år en forordning, der gav jøderne fuld borgerret i kongeriget Danmark. Og lige præcis det kapitel hører vel trods alt til et af de mere anstændige træk af dansk historie både dengang og senere.

Svend Aage Hansen gør videre opmærksom på, at disse reformer udsprang af et effektivt forudgående udredningsarbejde – „Periodens betænkningsarbejder er forbavsende moderne”. Man nedsatte kompetent sammensatte kommissioner med sagkyndig akademisk uddannet medhjælp. Man tog de første skridt til at skabe en offentlig statistik. Man har på forhånd opstillet en klart udviklet målsætning, men man konfronterer denne målsætning med de foreliggende vilkår og med det administrative apparat, man har til sin disposition. Reformerne skal kunne fungere. De skal foruden at tjene de overordnede samfundsmæssige hensyn tage et nødvendigt hensyn til berørte interesser, og de skal kunne administreres.

Et af 1700-tallets stadige problemområder var toldlovgivningen og -forvaltningen. Tolden var fra gammel tid en vigtig indtægtskilde – Øresundstolden var blot én af mange – og toldsatser og -skranker på bestemte varer var indarbejdede redskaber for den herskende økonomiske opfattelse. På den anden side var smugleriet af et kolossalt omfang, hvad alle udmærket vidste, men ingen rigtig formåede at gøre noget effektivt ved. Samtidig begyndte økonomerne at tale om frigørelse af de økonomiske kræfter – Adam Smiths hovedværk blev oversat til dansk, tre år efter at det var udkommet, og hjemlige teoretikere begyndte at sætte spørgsmålstegn ved det formålstjenlige i de mange forbud, toldskranker og beskyttelseshensyn. Johannes Zoëga var embedsmand og blev efter magtskiftet i 1784 deputeret i Finanskollegiet – dvs. medlem af den lille kreds, der tog de principielle beslutninger i det regeringskontor, der havde fået til opgave at koordinere den førte økonomiske politik. Han udgav i 1787 Forsøg til at udvikle faste Begreb om Arbeide og Handel som Middel til Velstands Befordring – alene titlen bringer Adam Smith i erindring – hvori denne embedsmand bl.a. skrev:

„ ... en stat forarmes ved alle sådanne anlæg til produktion eller fabrikation, hvorved ikke frembringes produkter eller fabrikater, der af lige bonitet kan sælges til lige pris som fremmede hidbragte produkter eller fabrikater af samme slags, uden at disse bliver pålagte nogen told eller skat ... og at en stat, som gør det, nødvendig må forarmes i den grad, hvori den udvider sig på slig produktion eller fabrikation. Den arbejder og slæber sig fattig, i stedet for at arbejdet skulle være midlet, ligesom det og er det eneste middel til at blive velhavende og rig”: (Aa. Rasch Dansk toldpolitik 1760-1797, 1955 s. 208f).

Man tog fat med forskellige mindre reformer på dette område, der i det væsentlige gik i retning af lempelser. Monopolhandelen på Island og Finmarken blev opgivet, men ikke på Grønland, man indførte i 1793 kreditoplag, dvs. at varer kunne indføres, men først fortoldes, når de blev omsat indenlands, og transithandelen blev begunstiget. I 1794 gik man så i gang med en egentlig toldreform. Kommercekollegiet indgav en omfattende betænkning til Finanskommissionen, der i maj 1796 fremkom med en omfattende udredning af toldlovgivningens problemer, historisk og aktuelt, fiskalt og administrativt betragtet. Kommissionen gik ind for ophævelse af de allerfleste importforbud, foreslog nedsættelse af de fleste toldsatser, en sammenlægning af de eksisterende forskellige afgifter til en enkelt. Toldsatserne blev nedsat – mest for de varer, der var lette at indsmugle, mindst for varetyper som kanoner, som det var vanskeligere at få i land på en åben strand i mørke med en pram.

Finanskommissionens betænkning, der beskæftigede sig med problemerne på det overordnede niveau, blev sendt videre til Generaltoldkammeret, der forestod den praktiske tilrettelægning af den kommende reform, bl.a. omregning af satserne til faste beløb efter mål og vægt, og endelig 1. februar 1797 kunne kongen sætte sit navn under en samlet – i trykt form omfattende 300 sider – toldforordning.

Toldreformen var omhyggeligt forberedt, og den skulle vise sig at have lang levetid. De enkelte satser blev naturligvis forandret i tidens løb, men endnu i 1920 kunne L. V. Birck konstatere, at 1797-forordningen „både principielt og teknisk gælder den dag i dag”. Ja, i de grundlæggende regler har der været elementer, som havde gyldighed i dansk toldforvaltning frem til omkring 1970.

Toldforordningen af 1797 var frihandelspåvirket, men den var ikke dogmatisk. Den modererede, men den afskaffede ikke. Der var fortsat beskyttelse af det hjemlige erhvervsliv, ikke mindst det norske, og det var måske lige så meget ønsket om effektivt at gribe ind over for smugleriet og skaffe staten større indtægter, som det var begejstringen for Adam Smiths frihandelstanker, der dikterede toldsatsernes højde.

Men den virkede. Den kunne administreres, den gav staten større indtægter, og den lettede omsætningen.

Reformerne i årene efter 1784 satte på meget væsentlige områder de lovgivningsmæssige og administrative rammer for det danske samfunds og den danske produktions udvikling et godt stykke op mod vor tid.

I gamle dage fik konfirmanden fra småkårshjem syet sit tøj, så det også kunne tjene som det pæne mørke sæt til vedkommendes bryllup. Danmark fik i disse årtier lagt de institutionelle og strukturelle rammer, inden for hvilke samfundet kunne vokse og udvikle sig i generationer fremover.

Det store spring fremad – utopien i praksis

Reventlows tale var ligesom Frihedsstøttens indskrifter en smuk programerklæring. Og datiden var just ikke fattig på fremhævelsen af de borgerlige dyder eller af de belønninger, der fulgte som dydens resultat. Men der var hyppigt en afgrund mellem virkeligheden og de bedste oplysende bestræbelser. Afgørende i denne sammenhæng, hvor det gælder livskraften i den danske utopi, har det været, om man – for at udtrykke det kort – gjorde noget ved det.

Det er en afgørende egenskab ved „den danske model”, at man – ligeledes kort fortalt – taler sammen om problemerne. Ikke altid nødvendigvis direkte og formaliseret, men næsten altid således, at ingen af de berørte interesser er helt uden for samtalen. Fremmede iagttagere har gentagne gange understreget dette træk – f.eks. den tidligere britiske ambassadør i Danmark, James Mellon, der er gået til de traditionelle afrikanske samfund for at finde en parallel til det danske „palaverdemokrati”.

Samtalen er selvfølgelig ikke mindst vigtig, når det drejer sig om de helt afgørende indgreb, der virkelig skaber nye strukturer – som f.eks. udskiftningen i de sidste årtier af 1700-tallet.

Der var og er i Danmark noget over 5000 landsbyer eller ejerlav, som det hedder i det matrikulære fagsprog. Selv den mest beskedne parcelhusgrund optræder den dag i dag med matr. tal plus bogstav(er) i et eller andet ejerlav, selv om det for længst har mistet enhver form for daglig betydning.

Indtil slutningen af 1700-tallet var langt de fleste af disse ejerlav landsbyer, hvor jorderne blev dyrket i fællesskab. I vange, åse og agre lå de enkelte ejendommes jord, der blev pløjet og harvet, sået og høstet individuelt – men underkastet de regler, byen havde vedtaget, og de afgørelser, byens mænd traf i fællesskab.