Neil Patrick Harris
& Alec Azam

Illustrationer
Lissy Marlin & Kyle Hilton

På dansk ved Ane Lauenblad

Carlsen

De Magiske Møgunger – den fjerde historie

Er oversat fra engelsk efter “The Magic Misfits – The Fourth Suit“
af Ane Lauenblad

Tekst og illustrationer © 2020 Neil Patrick Harris

Illustrationer: Lissy Marlin

Guide-illustrationer: Kyle Hilton

Omslagsillustrationer © 2020 Neil Patrick Harris

Omslagsillustrationer: Lissy Marlin

Omslagsdesign: Karina Granda

Omslag © 2020 Hachette Book Group, Inc.

Reproduced by permission of Hachette Book Group, Inc.

Danish edition published by arrangement with Sebes & Bisseling Literary Agency

Dansk udgave © 2021 Forlaget Carlsen

All rights reserved

Håndtegnet typografi: David Coulson

Grafik tilrettelægning af dansk udgave: Flemmer Grafisk Design

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret.

ISBN: 9788711997390

1. e-bogsudgave, 2021

Format: EPUB 3.0

Den trykte udgave af samme titel er udgivet med ISBN: 9788711997222.

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.carlsen.dk

www.lindhardtogringhof.dk

Udgivet af Forlaget Carlsen
– et forlag under Lindhardt og Ringhof A/S,
et selskab i Egmont

Til David:

Den anden hr. Harris og omdrejningspunktet for vores familiecirkus

Åh, er det dig igen!

Gudskelov.

Jeg sad her i mørket, da jeg pludselig kunne mærke, at her var nogen, og så blev jeg bange for, at nogen, som ikke burde, læste med. Du må meget gerne læse, du er jo ikke nogen. Du bør helt sikkert læse med.

Du har ikke noget imod at vente et øjeblik, mens jeg tænder lyset, vel?

Sådan. Det var meget bedre.

Jeg beklager min bekymring. At tænke på alt det, der skal ske, har gjort mig lidt nervøs. Men nu, hvor du er her, dig af alle mennesker ... jamen, altså jeg er meget glad for, at du vil holde mig med selskab, nu hvor vi begynder vores fjerde – og sidste – eventyr om vores Magiske Møgunger.

Jeg er sikker på, at du er klar over, at afslutningen på en episk fortælling kan være nervepirrende. Og nu, hvor du kender alt til Carter, Leila, Theo, Ridley, Olly, Illy, Ozzy, Izzy, Dante, den anden hr. Vernon, Presto, Tjep-Tjep, Tophat og Theos duer, så er jeg overbevist om, at du er lige så bekymret for dem, som jeg har været. (Presto, Tjep-Tjep, Tophat og Theos duer lyder som et formidabelt navn til et band. Siger det bare). Du må brænde efter at finde ud af, hvordan det hele er gået siden den katastrofale slutning på vores forrige fortælling.

Jeg indrømmer gerne, at jeg har fældet en tåre eller to ved tanken om, at Vernons Magiske Butik lå i ruiner. Alle de mange tricks, al glæden, alt det funklende og sprudlende, som brændte ned til ingenting på grund af skurken Kalagan, der stadig sniger sig rundt i Kildevælds gader, lurer i skyggerne, mens vores Møgunger gør sig klar til endnu et skoleår. Han venter garanteret bare på det rette øjeblik, før han slår til igen ...

Uargh!

Undskyld. Jeg syntes, jeg hørte en lyd. Måske må jeg hellere tænde lidt mere lys.

Lad mig udfylde alle huller, du har brug for, så du kan komme i gang med eventyret. De Magiske Møgunger består af Carter Locke (som får ting til at forsvinde) ... Leila Vernon (udbryderartisten) ... Theo Stein-Meyer (som får ting til at svæve) ... og Ridley Larsen (forvandlingskuglen) ... og ikke at forglemme Olly og Izzy Golden (de hylende morsomme tvillinger).

Ikke at der er noget at grine af, når det er tid til det endelige opgør med en magtfuld magiker, der er fast besluttet på hævn. Jeg griner bestemt ikke. Men uanset hvad, så må du læse videre. Det eneste, du har brug for at vide, er dette ...

Jeg ved det godt. Nu, hvor vi er nået så langt, virker denne del overflødig. Ikke? Du ved allerede alt om, hvordan man læser bogen!

Men lad mig lige genopfriske: Dele af bogen fortæller historien. Og indimellem er der afsnit, hvor jeg lærer dig nogle tricks. Hvis du har været med fra begyndelsen, og hvis du har fulgt med og øvet dig på det, jeg har lært dig, så har du måske fanget, at de mange tricks leder frem til noget stort. En storslået finale!

Så for første gang må jeg bede dig om ikke at springe undervisningen over, når du læser Ridleys historie. Du har allerede lært meget og øvet så mange tricks, at du ikke må give op nu (selvom jeg ikke tror, du er sådan en, der giver op, og at du vil lære dem og øve, øve, øve, indtil du kan dem til perfektion!).

Er du klar?

Så vend siden ...

Ridley Larsens liv var som et lokomotiv, der buldrede afsted mod en ukendt destination. Det, der var sket sidste sommer, gjorde, at det var som at køre gennem en lang, mørk tunnel fyldt med røg og indimellem en hvinende togfløjte. Hun frygtede, at hvis hun ramte et sving, ville hun måske køre helt af sporet.

På denne særlige oktobermorgen var Ridley sammen med en kvinde ved navn frøken Ips, som hendes mor havde ansat til at tage sig af hendes hjemmeundervisning. Grunden til, at hun forestillede sig et lokomotiv, var, at hun helt bogstavelig talt befandt sig i et tog med frøken Ips. Ridleys kørestol var spændt fast ved vinduet, og verden udenfor strøg forbi, mens morgenlyset ramte efterårsbladene.

Hendes lærer sad på sædet foran hende. Hun havde vendt sig i sædet, så hun kunne se Ridleys udfoldede hænder.

“Gør det igen! Igen!” hvinede frøken Ips begejstret.

Ridley lavede tricks for sin lærer.

“Se nu godt efter,” sagde hun, tilfreds med at frøken Ips lød som et lille barn på besøg i Vernons Magiske Butik.

Ridley holdt sine håndflader frem, foldede dem til knytnæver. “Vælg en hånd.”

Frøken Ips pegede på Ridleys venstre hånd.

Ridley lagde sin højre hånd over den venstre og rystede dem begge grundigt. Da hun åbnede sin venstre, stod der niks i hendes håndflade.

Frøken Ips lo.

“Hov, du valgte vist ikke rigtigt,” sagde Ridley og åbnede sin højre hånd, hvor der lå en lille sølvskrue i håndfladen.

Frøken Ips klappede lydløst.

Ridley smilede, hvilket føltes mærkeligt, når hun tænkte på, hvordan hun havde haft det de seneste måneder. Efter katastrofen til talentkonkurrencen i Kildevæld, og efter at Vernons Magiske Butik blev ødelagt, var det, som om Ridleys liv også var forandret: hendes by, selvfølgelig, forholdet til hendes bedste venner; hendes tro på, hvordan livet skulle være. Hvordan hun skulle være. Rolig? Sej? Mere tillidsfuld? Eller en, der altid stolede på sin egen mavefornemmelse?

Ridley spekulerede på, hvad hendes venner ville foretrække. Især efter den måde, som hun havde behandlet dem på de seneste par måneder – hendes insisteren på at gøre tingene på sin måde, buldrende frem uden tanke for nogens sikkerhed. Men hun havde de bedste intentioner. Vidste hendes venner ikke det?

(Åh, det er et godt spørgsmål. Har du nogensinde været i tvivl om, hvem du var? Sådan helt rigtigt? Det har jeg. Nu, hvor jeg tænker over det, så har jeg aldrig afsløret, hvem jeg er ... så måske skal jeg holde op med at stille spørgsmål!).

“Jeg forstår ikke, hvordan du gør det, Ridley,” sagde frøken Ips. “Du imponerer mig virkelig.”

Ridley trak på skuldrene. “Hvis jeg havde en krone for alle de gange, nogen har sagt det til mig, så ville jeg være rig.” Hun fniste. “Men sikkert ret gnaven over alle de mange småpenge, der ville ligge og flyde.”

I begyndelsen af september havde Ridleys mor ansat Helena Ips som Ridleys hjemmeskolelærer. Det var kort før, Ridleys far tog afsted på en af sine lange salgsrejser.

Læreren var en tynd kvinde, en smule højere end fru Larsen. Bortset fra frisuren og det blonde hår klædte frøken Ips sig som en, der var tyve år ældre, end hun var – som regel var hun iført en rullekravebluse, en kradsende uldjakke og en nederdel, der gik til lige under knæet.

Da Ridley mødte hende første gang, syntes hun, at hun virkede professionel og klog. Men hun var også klar over, at skinnet nogle gange bedrager. For eksempel var frøken Ips meget klodset, hun væltede hele tiden ting eller snublede over sine egne fødder. Og hun blev meget nemt distraheret af selv de enkleste tricks, Ridley viste hende.

Noget af det første, frøken Ips havde gjort, da hun fandt ud af, hvor god Ridley var til opfindelser, var at melde hende til den lokale opfinderkonkurrence for unge lige uden for byen Klokkedal. Og det var der, de to var på vej hen nu. Hvis det havde været et forsøg på at vinde Ridleys gunst, så var det lykkedes. Efter så mange år med at flikke ting sammen og drømme om store maskiner fik Ridley nu endelig chancen for at bevise over for sig selv, at hendes hobby var værdifuld. Brugbar.

Hendes opfindelse gik ud på at gøre byers fællesarealer til et sted for alle. Ridley havde snakket i timevis med sin far, før han var taget afsted, og hun var endt med at udvikle et system med et håndsving, som kunne løfte hende op og ned mellem etagerne i huset uden at forlade kørestolen. Reb, taljer og tandhjul gjorde det muligt at forvandle trappen til en rampe.

Ud over en plakat, der viste mekanikken, så havde Ridley også lavet en miniaturemodel. Begge dele lå i tasken ved siden af Ridleys kørestol.

“Vil du lære mig det trick?” spurgte frøken Ips håbefuldt. “Hvordan gør du?”

“Jeg må nok hellere forberede præsentationen af min opfindelse,” sagde Ridley undvigende.

Hun havde bestemt ikke tænkt sig at afsløre tricket for en, hun kun havde kendt i en måned, uanset hvad læreren havde gjort for hende.

Frøken Ips smilede.

“Du har helt ret. Jeg skal ikke forstyrre dig.”

“Det er okay. Men nu må jeg i gang.”

Ridley trak notesblokken op af det hemmelige rum i armlænet på kørestolen. Hun stirrede koncentreret på siderne, indtil frøken Ips havde vendt sig om og sat sig ned. Først var læreren dog nødt til at vikle sin bluse fri af en skrue, der stak ud af sædet.

“Uf!” sagde frøken Ips, da blusen slap sit tag i skruen, og hun landede på sædet med et bump!

Hun udstødte en lille, sær fnisen, og for anden gang den dag mærkede Ridley et smil på læben.

Klokkedal var ligesom Ridleys hjemstavn en charmerende by med brostensgader og århundredgammel arkitektur.

Den var dog meget større end Kildevæld. Bygningerne var højere, parkerne større. Der var plads til flere i teatrene. Skorstenene og maskinerne i de mange fabrikker fremstillede varer hurtigere. Butikkerne havde flere etager og solgte flere varer.

I udkanten af byen lå Klokkedal College. I modsætning til Bjerghotellet på bakken uden for Kildevæld lå skolen på et fladt stykke land ved den snoede flod, der forbandt de to byer.

Klokkedal College var i granit og marmor, men det så faktisk ud, som om det var efeuen på alle murene, der holdt bygningerne oppe. I den tidlige oktobersol changerede efeuen smukt i gult og rødt.

Efter frokost fortsatte Ridley og frøken Ips op mod porten til Klokkedal College – det var en gigantisk støbejernslåge dekoreret med solsorte, der virkede mere skræmmende end indbydende. Men der skulle meget til for at skræmme Ridley, så hun rullede hurtigt ind gennem porten med sin taske på skødet.

Man ville aldrig have gættet, at hendes hjerte hamrede som en dampmaskine.

Frøken Ips fulgte efter med store øjne.

På tværs af den store gårdsplads lå hovedbygningen, et kæmpestort gråt palæ med store, aflange vinduer, rødt tegltag og en usandsynlig lang og stejl fortrappe op til fordøren.

“Følg efter mig,” sagde Ridley. “Pas på den der.”

Hun pegede på potteplanten, som nogen havde stillet på den brostensbelagte sti.

Frøken Ips nikkede tavst tak, men alligevel hørte Ridley et lavmælt Av! og lyden af klirrende potteskår, da hun kørte om på siden af huset.

Her fandt hun en dør i niveau med græsplænen. Hun fandt himstregimsen med krogen frem fra det hemmelige rum i armlænet. Hun hev i håndtaget og mærkede, hvordan den foldede sig ud. Hun svingede den hen mod døren, hvor den fik fat om håndtaget. Med tommeltotten trykkede hun på knappen og mærkede, hvordan krogen tog fat, drejede håndleddet og åbnede døren.

Ridley kørte lidt frem og fangede døren med fodstøtten, så den forblev åben. Så foldede hun himstregimsen sammen, anbragte den igen under armlænet og vendte sig om mod frøken Ips.

“Ind med os,” sagde hun.

“Jamen, mange tak,” svarede læreren og udstødte den mærkelige, lille fnisen igen og snublede ind.

Efter at have bevæget sig i blinde ned ad de snoede gange i adskillige minutter stødte Ridley endelig på nogle børn, der bar på de særeste dimsedutter.

“Denne vej,” meddelte hun sin lærer.

Ridley fulgte børnene til et kæmpestort klasselokale, hvor en masse borde stod på række.

Lige inden for døren var der kø, hvor tre voksne i stive tweedjakker sad ved et bord og vinkede deltagerne frem en efter en.

“Lad mig lige tjekke os ...” begyndte frøken Ips.

Men Ridley rystede på hovedet og skyndte sig frem til bordet.

“Ridley Larsen, deltager i opfinderkonkurrencen.” Hun forsøgte at lyde rolig og fattet, selvom hendes nerver sad uden på tøjet.

En af de tweedklædte voksne rakte hende en seddel med et nummer på. “Velkommen. Din plads er i rækken nærmest vinduet. Den er ikke til at tage fejl af.”

“Mange ta-aa-kk,” sagde frøken Ips på en sært syngende måde og stødte ind i bordet, der lavede en høj, skinger lyd, da bordbenet skrabede hen over marmorgulvet.

De tweedklædte skar alle en grimasse.

“Uuund-skyyyyld!” sang hun igen, glattede nederdelen og skyndte sig efter Ridley, som allerede var et godt stykke foran.

De passerede de andre deltagere.

Ridley så på deres plakater og bemærkede følgende: Den automatiske sidevender, riven med indbygget bladopsamling, fjernbetjening til lys, glaskuglefinder. Hun forstod langtfra meningen med dem alle, og det var muligt, at en af dem ville feje hendes opfindelse af banen.

“Er du lige så nervøs, som jeg er?” spurgte frøken Ips. Den lille latter dukkede op igen.

“Jeg har det fint!” sagde Ridley meget højere, end hun havde tænkt sig. Hendes lærers mærkelige væremåde begyndte at irritere hende. Hun forsøgte at dække over sin vrissen med et stort smil, men blev nervøs for, at det ville gøre alting værre, så hun lagde sit ansigt i udtryksløse folder, hvilket sikkert fik hende til at se uhyggelig ud.

“Godt så,” sagde frøken Ips og blev rød i hovedet. “Det har jeg også! Jeg er slet ikke nervøs! Jeg ved slet ikke, hvorfor jeg sagde det!”

“Det er okay,” sagde Ridley stille.

Dampmaskinen i hendes bryst sagde ka-dunk-ka-dunk-ka-dunk. Måske ville det gøre det hele lidt nemmere, hvis bare hun indrømmede det. “Jeg er faktisk en lillebitte smule nervøs.”

Hun smed den store taske på bordet og lynede den op. I løbet af få sekunder havde hun sat plakaten op, så alle kunne se den. Den røde overskrift stod tydeligt frem: Trappefikseren.

Nedenunder var der forskellige tegninger af opbygningen, det færdige produkt og en grundig beskrivelse.

Så tog Ridley alle delene til sin model frem, hun fandt sin værktøjskasse bag på kørestolen og begyndte at samle modellen.

Frøken Ips kredsede om hende.

“Kan jeg hjælpe med noget?”

“Lad være med at røre noget,” sagde Ridley og flyttede et stemmejern væk fra lærerens ulykkeshænder.

Så tog hun en skruetrækker med et lillebitte skruehoved og begyndte at skrue små tandhjul til modellens elastikker fast.

“Måske kunne du finde et glas vand til mig?” foreslog hun uden at se op.

“Kan du være alene imens?”

Det fik Ridley til at se op.

“Selvfølgelig kan jeg være alene.” Hun kunne ikke holde en snerren tilbage.

“Åh. Jamen så er jeg tilbage om et øjeblik.”

Frøken Ips gik hastigt væk.

Ridley fik pludselig dårlig samvittighed, da hun hørte ordvekslingen i sit hoved. Hun blev vist nødt til at lave trylletricks hele togturen tilbage til Kildevæld for at glatte ud. Hun havde ladet sit temperament (og nerverne) løbe af med sig igen.

Over for hende var en gruppe deltagere i gang med at sætte deres eget bord op. De arbejdede sammen om det, de havde kaldt fremtidens have. Det bestod af et grønt diorama fyldt med miniatureplanter og -træer.

Hvert medlem stillede et specielt stykke værktøj op ad bordet. Et af dem lignede en ombygget planteske med et elektronisk panel på det korte skaft.

Et andet var en form for græstørvsudskæringsdims – hovedet på den var en form for hjul med spidse tænder.

Et tredje lignede en almindelig skovl, lige indtil en fra gruppen trykkede på en knap, så den begyndte at vibrere. Måske gjorde vibrationerne det nemmere at grave i hård jord.

Gruppen lo ad noget, hvilket fik Ridley til at tænke på sine egne venner – på deres magiske klub. Hun blev pludselig jaloux på de andre opfindere, som havde hinanden at læne sig op ad, snakke og grine med.

Det eneste, hun havde med, var en overentusiastisk og klodset lærer. For første gang den morgen ønskede Ridley, at Theo, Leila, Carter og tvillingerne var der og kunne heppe på hende.

(Og hvem ville ikke ønske det? Selv efter vennernes seneste, skal vi kalde det, bump på vejen, kan jeg forsikre dig om, at De Magiske Møgunger også ville ønske, at de var der til at heppe på hende).

Noget fangede hendes blik ud af øjenkrogen.

Ridley så ned langs rækken af borde og fik øje på en ældre kvinde, der stod sammensunket med armene hængende og munden halvt åben, som om hun skulle til at sige noget, men helt havde glemt hvad.

Hendes grå hår var kort og krøllet, og hun havde katteøjeformede briller og en lilla og lyserød kjole med polkaprikker på.

Efter et øjeblik genkendte Ridley hende: Det var fru Madsen, bibliotekaren fra Kildevæld. Hun havde også været en af dommerne ved sommerens talentkonkurrence.

Fru Madsen rystede, der var trækninger i hendes ansigt. Hun var på vej hen mod Ridley.

Hendes mund bevægede sig, men Ridley kunne ikke høre, hvad hun sagde. Hendes skridt var langsomme, en fod foran den anden, hendes hofter vuggede frem og tilbage, frem og tilbage, hypnotisk.

Bibliotekaren greb skovlen fra gruppen over for Ridley, så vendte hun sig langsomt om.

“Hvad laver du?” spurgte Ridley skarpt. “Læg den skovl fra dig!”

Kvindens glasagtige øjne poppede ud, blodsprængte og vandige, fyldt med frygt og ... beslutsomhed?

Nu kunne Ridley høre, hvad det var, hun hviskede. Det sendte kuldegysninger ned ad ryggen på hende.

“Hvad har jeg gjort? Hvad har jeg gjort?”

Bibliotekaren hævede skovlen. Ridley trykkede på en knap på sin kørestol.

“Hvad har jeg gjort?”

Ridleys hjul drejede rundt, og hun skød bagud, i det sekund fru Madsen lænede sig ind over bordet med hendes opfindelse.

“Stop!” skreg Ridley, da det gik op for hende, hvad der var ved at ske. “Neeeeej!”

Kvinden svingede skovlen ned mod bordet.

Ridleys træmodel blev smadret.

Fru Madsen smadrede skovlen ned i modellen igen. Tandhjul, fjedre og træ krøllede sammen.

Ridley holdt hænderne op foran sig, mens stumper fra hendes projekt fløj om ørerne på hende som granatsplinter.

Alle omkring hende vendte sig om for at se, hvad der foregik. Der opstod stor tumult, mens opfindere og hjælpere råbte op og flygtede væk.

Aftenen for talentkonkurrencen i Kildevæld dukkede op for Ridleys indre blik, og det var, som om de to oplevelser udspillede sig samtidig, mens bibliotekaren fortsat hamrede løs på resterne af hendes model.

Slam!

Vinduet til Vernons Magiske Butik eksploderede med et lysglimt.

Slam!

Murene faldt. Støv fyldte hele Algade.

Slam!

Carter, Leila og Theo satte i løb mod butikken, efterlod Ridley i parken med Emily Meridian, de gyldne tvillinger og dyrene.

Slam!

Hypnotisøren dukkede op af skyggerne, omgivet af røg, kraven trukket op, så hans ansigt ikke var alt for synligt.

Kalagan ...

Manden, der havde terroriseret Ridley og hendes venner siden sommerens begyndelse, havde lagt dynamit i smuglergangene under Vernons Magiske Butik, og han havde trykket på knappen og ændret alting.

Nu råbte kvinden. “Hvad har jeg gjort? Hvad har jeg gjort?” Hendes stemme lød robotagtig som en tom remse eller ord, der havde mistet al mening.

Det var de samme ord, Kalagan havde sagt den aften, hvor det hele eksploderede, lige før han jagtede Theo med tryllestaven, der forvandlede sig til en kniv.

Langt om længe slap bibliotekaren skovlen og gik i stedet til angreb på Ridleys plakat.

Ridley så rødt. Hvor vovede den kvinde at ødelægge alt hendes hårde arbejde! Og endnu værre: Hvor vovede hun at fremkalde manden, som havde forfulgt Ridley i drømme? Arbejdede hun for ham?

Ridley trykkede på knappen igen. Denne gang fløj stolen fremad. Fodstøtten hamrede lige ind i bibliotekarens skinneben.

Fru Madsen skreg op, slap plakaten, røg bagover og landede hårdt på gulvet. Hun klynkede, da hun så op på Ridley, der holdt en finger klar på knappen.

Men Ridley kunne se, at noget var forandret i kvindens øjne. Fru Madsen blinkede, gned sit skinneben der, hvor Ridley havde ramt. Hun så forfærdet rundt på rodet, hun havde lavet. “Hvad har jeg gjort?” sukkede hun. Denne gang lød det mere blidt.

“Ridley!” Frøken Ips kom løbende hen ad gangen med to plastikkrus. “Hvad foregår der?” Hun snublede, da hun nåede frem, og isvand fløj ud over bibliotekaren, der blev gennemblødt og gik i chok.

Ridley pressede sig tilbage mod stolens ryglæn og så sig omkring, som kunne andre komme farende mod hende, men så stillede frøken Ips sig mellem kvinden på gulvet og Ridley.

Der kom nogle voksne i stive, blå uniformer. Ud fra mærkerne på deres skjorter kunne Ridley regne ud, at de var sikkerhedsvagter. En af dem stoppede op ved fru Madsen, en anden ved frøken Ips. En tredje nærmede sig Ridley. Da han lagde en hånd på hendes arm, hylede hun op.

“Er du okay?” spurgte han.

Ridley så på den ruin, hendes projekt var forvandlet til – alt arbejdet, al forventningen, al opfindsomheden – sådan måtte hendes hjerne også se ud.

“Nej ... nej, det tror jeg ikke, at jeg er,” indrømmede hun.

Sikkerhedsvagterne førte fru Madsen væk. Da hun passerede Ridley sagde hun med rystende stemme: “Jeg ved ikke, hvad der gik af mig. Det var virkelig ikke min mening ...”

Nu trådte frøken Ips frem. “Selvom jeg virkelig heller ikke ville hælde vand på dig, så er jeg slet ikke ked af, at det skete!”

Ridley var lige ved at grine. For en gangs skyld havde hendes lærers klodsethed været en hjælp.

En kvinde med håret sat op i en kæmpestor bikubefrisure og en mand med et brillestel, der lignede lakrids, nærmede sig. De introducerede sig som opfinderkonkurrencens ledere.

Ridley forsøgte på bedste vis at forklare, hvad der var sket.

Frøken Ips stod tavs bag hende.

“Jeg er meget ked af, hvad der er sket, frøken Larsen,” sagde kvinden. “Vi vil vende sagen sammen med myndighederne. Er det muligt at redde dit projekt?”

Ridley rystede på hovedet.

“Det så meget imponerende ud,” sagde kvinden blidt.

“Måske må vi invitere dig til at deltage næste år?” tilføjede manden.

Ridley nikkede, hun var simpelthen for træt til at tale.

Fru Madsen havde gjort, hvad hun skulle gøre. Eller, tænkte Ridley, hun havde gjort, hvad andre ville have hende til at gøre. Hendes sidste ord sad fast i Ridleys hoved: Jeg ved ikke, hvad der gik af mig. Det var virkelig ikke min mening ...

Hvis ikke det havde været bibliotekarens mening, hvis mening havde det så været?

Ridley behøvede ikke lang tid til at finde det svar.

Kalagan var hypnotisør. Han måtte have hypnotiseret bibliotekaren.

Manden var gal, og nu vidste Ridley, at De Magiske Møgunger aldrig skulle være gået i opløsning for at berolige ham, sådan som hr. Vernon havde bedt dem om. De skulle være blevet sammen, som Ridley havde ønsket, klar til at kæmpe. Men havde nogen lyttet til hende?

Nej.

At gemme sig i skyggerne havde ikke hjulpet det mindste.

Da Ridley sad i toget på vej tilbage, forsøgte hun at tænke på noget andet, tænke på de forbedringer, som hun skulle lave på projektet sammen med sin far til næste år. Når han kom tilbage fra sin forretningsrejse, naturligvis.

Hendes mor ville ikke blive begejstret, tænkte Ridley, for at de ville bruge endnu mere tid på opfindelser.

Fru Larsen nægtede at forstå sin datters kærlighed til opfindelser. Det hjalp heller ikke, at hun som regel havde travlt og var distraheret af sit eget arbejde, altid i gang med en ny roman fyldt med romantik og intriger. Nogle gange overvejede Ridley, om hendes mors skriverier var en flugt fra et liv, som hun fandt kedeligt. Eller værre endnu, irriterende.

Ridley skubbede tankerne om sin mor til side og fandt sin notesbog og blyant i rummet i armlænet. Hun var nødt til at skrive alle detaljerne ned om mødet med bibliotekaren, så hun kunne fortælle det til sine venner, lade dem forstå, at de også kunne være i fare.

Igen.

Hun så op og fik øje på frøken Ips, der hastigt vendte sig om i sædet og sank sammen, som om hun forsøgte at gøre sig usynlig.

Hmmm ... Fru Madsen havde fastholdt, at hun ikke vidste, hvad hun foretog sig, og hun virkede også, som om hun havde været i en form for trance. Hvor havde frøken Ips været, lige inden bibliotekaren gik amok med skovlen? Hun havde været ude for at hente vand til Ridley. Eller det var i hvert fald, hvad hun sagde. Var det muligt, at hendes lærer havde de samme evner som Kalagan? Kunne hun også hypnotisere folk?

“Frøken Ips?” sagde Ridley og gjorde sin stemme så sød som mulig.

“Åh! Ja?” svarede hendes lærer uden at vende sig om.

“Kender du noget til hypnose?” Ridley så intenst på lærerens hårtop for at se, om den bevægede sig.

Men frøken Ips sad helt stille.

“Det tror jeg ikke,” sagde hun. “Er det noget, du gerne vil lære noget om i løbet af ugen? Hvad fik dig til at tænke på det?”

Ridley forsøgte at holde stemmen munter og uskyldig, da hun svarede. “Åh, ikke noget. Det er lige meget. Nå, skal jeg ikke vise dig et tryllenummer?”

Toget nåede frem til Kildevæld først på eftermiddagen.

Ridleys mor ventede dem og havde parkeret lige uden for stationen. Fordi de havde været så tidligt oppe, havde Ridley det, som om dagen næsten var gået, selvom solen hang højt på himlen. Da hun var blevet båret ind på bagsædet, så hendes mor på hende i bakspejlet og udbrød: “Du kom tilbage i ét stykke!”

“Det gjorde min opfindelse ikke.”

Fru Larsen blinkede hurtigt. “Nej, det er klart, Ridley ... Altså, din lærer fortalte mig ... og selvfølgelig er det forfærdeligt ... men måske vil du nu bruge mere tid på det, du skal lave og – åh du godeste, se, hvad klokken er! Jeg er nødt til at handle ind. Vi har absolut ingen mad i huset ... Og jeg kan ikke skrive på tom mave.”

Ridley rullede med øjnene, imens de drønede væk fra stationen. Det var typisk hendes mor at affærdige det, der var sket, og hurtigt vende tilbage til det, hun var bedst til: at bekymre sig om Ridleys skolearbejde. At bekymre sig om aftensmad. At bekymre sig om deadlines.

Til Ridleys overraskelse brød frøken Ips ind. “Ridley var så god til at forsvare sig selv, fru Larsen.”

Ridley følte stoltheden skylle ind over sig, men så kom hun i tanke om, at Frøken Ips var på listen over mistænkte. Da hendes lærer vendte sig om mod bagsædet for at smile til hende, skulede Ridley tilbage.

Efter at de havde sat frøken Ips af ved hendes lejlighed tæt på møllen, spurgte Ridley, om hun måtte komme med ind til byen.

“Hm ... okay ... men ikke noget smøleri ... Jeg skal tilbage og arbejde ... Ordene flød så godt her til morgen, før jeg var nødt til at køre til stationen og hente dig ... Jeg er virkelig nødt til – du godeste, hold lige øje med, hvor du kører!” skreg hun, da en bil kom en smule for tæt på deres.

“Vi bevæger os knap nok, mor,” sagde Ridley surt.

Hun sagde ikke til sin mor, at hun allerede havde en aftale inde i byen, og at hun ikke havde tænkt sig at køre med hende hjem igen.

Der var gået en uge, siden De Magiske Møgunger havde set hinanden sidst, og det havde ikke engang været et officielt møde. De havde bare mødtes i Tip Top Bowlings baglokale og spillet Spar Trumf, hvilket kun havde været lidt sjovt, fordi Carter fik kortene til at forsvinde et efter et, og alle, undtagen Ridley, havde grinet, hvilket selvfølgelig havde fået hende til at eksplodere, så hun bagefter måtte undskylde.

Ridley syntes, at hun havde undskyldt meget på det seneste. Eksploderet. Undskyldt. Præcis som hun havde set sin mor og far gøre, så langt tilbage hun kunne huske. Nogle gange overvejede hun, om det var derfor, hendes far var så meget på forretningsrejser.

“Ridley?”

Det gav et sæt i hende. “Hvad?”

Fru Larsen parkerede bilen. “Du lytter ikke.”

“Jo, det gør jeg. Jeg var bare ...” Ridley kunne mærke, at hun blev varm i kinderne. “Sig det lige igen.”

Fru Larsen stønnede højlydt.

“Jeg ville bare vide, om du havde tænkt dig at ... ikke at jeg nødvendigvis er fortaler for det ... åh, kæreste, vi er virkelig nødt til at skynde os ... Hvad var jeg ved at sige? Åh jo, jeg ville høre, om du havde tænkt dig at bygge dit projekt igen? Det, som blev ødelagt i dag.”

Ridley følte næsten, at der lå et skjult spørgsmål i det, hendes mor spurgte om. Noget i retning af: Er du okay?

Hvorfor var der ingen i hendes familie, der kunne sige, hvad de mente? tænkte Ridley, i stedet for at gemme alting væk i gåder og gætværk?

“Det tror jeg ... men nu hvor konkurrencen er slut, giver det måske ikke så meget mening.”

“Ja, det har du nok ret i,” svarede fru Larsen. “Okay. Lad os gå.”

Ridley kørte efter sin mor, der gik midt på fortovet. Ridley var sikker på, at hun havde så travlt, at det slet ikke gik op for hende, at hun fyldte det hele. Ridleys kørestol kørte over nedfaldne blade, røde og gule, selvom de fleste træer langs med gaden stadig stod grønne.

Der var fyldt med turister. Folk elskede at besøge den maleriske by på denne tid af året – de tog billeder af skoven, gik ture, plukkede æbler og græskar på gårdene uden for byen. Det var de sidste krampetrækninger inden den kommende vinter.

Ridley kunne ikke lide årstiden. Det var svært at køre i snesjap, og den kolde vind gav ofte en prikkende fornemmelse i hendes muskler. Hun ville nævne det for sin far, når han var hjemme igen; måske kunne de kigge på hjulene på kørestolen for at sikre sig, at de ikke gled på isen. Måske dybere slidbaner? Eller gummi med bedre vejgreb? Eller måske et lille varmeapparat under fodstøtten?

Fru Larsen åbnede døren til osteforretningen, og Ridley fulgte efter.

Der var ikke meget plads i butikken, og der var mange kunder. Fru Larsen stønnede højlydt, da hun så, hvor mange der stod i køen.

Ridley trak sig ned bag i butikken og morede sig med at sætte dåser på en hylde.

En kvinde havde kig på dåserne med figner, rakte ud efter en, men da hun havde den i hånden, så det ud, som om den blev forvandlet til en figenformet sten.

Og når det kom til overraskelser, kunne Ridley mærke brystet snøre sig sammen ved lyden af en høj stemme oppe ved kassen.

Hun skævede derop og så sin mor i gang med at skændes med ostehandleren.

Fru Larsen råbte: “Måske ville det være høfligt at ringe til kunden, når den forventede levering ikke er kommet?