Harlan Coben

SIG IKKE NOGET

På dansk ved

Lars Rosenkvist

Sig ikke noget

er oversat fra amerikansk efter

Tell No One

Copyright © 2009 by Harlan Coben

Published by arrangement with Lennart Sane Agency AB

Dansk udgave: Copyright © 2016 by Gads Forlag

ISBN trykt bog: 87-15-10552-0

ISBN e-bog: 978-87-12-05336-1

1. e-bogsudgave

Omslag: Anders Timrén

Respekter ophavsretten

Denne e-bog er beskyttet af lov om ophavsret. Ophavsretten sikrer, at forfatterne og forlaget får betaling for deres arbejde. Du må derfor kun kopiere bogen til din egen personlige brug, og du må ikke distribuere den til personer uden for din husstand. E-bogen indeholder et digitalt vandmærke, der giver mulighed for ved misbrug at finde frem til identiteten af e-bogens køber.

www.gad.dk

Dette værk er fiktion. Navne, personer, virksomheder, organisationer, steder og begivenheder er et produkt af forfatterens fantasi eller anvendes i fiktiv sammenhæng. Enhver lighed med virkelige nulevende eller afdøde personer eller hændelser er tilfældig.

I kærlig erindring om min niece

Gabi Coben

1997-2000

Vores vidunderlige lille Myszka …

Lille sagde: »Men hvad når vi er døde og borte, vil du så stadig elske mig, fortsætter kærligheden?«

Store holdt Lille tæt, mens de så ud på natten, på månen i mørket og de klart skinnende stjerner. »Lille, se engang på stjernerne, hvordan de skinner og funkler. Men nogle af stjernerne døde for længe siden. De skinner stadig på himlen, for ser du, Lille, det er med kærlighed som med stjerneskær, den dør aldrig …«

– Debi Gliori

NO MATTER WHAT

(Bloomsbury Publishing)

Forfatterens tak

Godt. Inden vi begynder, vil jeg gerne præsentere korpset:

Den ekstraordinære redaktør Beth de Guzman, sammen med Susan Corcoran, Sharon Lulek, Nita Taublib, Irwyn Applebaum og resten af de ypperlige spillere hos Bantam Dell.

Lisa Erbach Vance og Aaron Priest, mine agenter.

Anne Armstrong-Coben, M.D., Gene Riehl, Jeffrey Bedford, Gwendolen Gross, Jon Wood, Linda Fairstein, Maggie Griffin og Nils Lofgren for deres indsigt og opmuntring.

Og Joel Gotler, der skubbede, pirkede og inspirerede.

Der burde have været en dunkel hvisken i vinden. Eller måske en dyb isnen i knoglerne. Et eller andet. En æterisk sang, kun Elizabeth og jeg kunne høre. En fortættelse af luften. Et genkendeligt varsel. Der er ulyksaligheder, vi næsten forventer i livet – hvad skete der for eksempel ikke med mine forældre – og så er der andre dystre øjeblikke, øjeblikke af en pludselig voldsomhed, der ændrer alt. Der fandtes et liv for mig før tragedien. Og så er der mit liv nu. De to har forstemmende lidt til fælles.

Elizabeth var stille under køreturen på vores bryllupsdag, men det var egentlig ikke usædvanligt. Allerede som ung pige havde hun rummet dette uforudsigelige melankolske træk. Hun kunne blive stille og hengive sig til enten en dyb grublen eller en dyb ængstelse, jeg vidste aldrig hvilken af delene. En del af mystikken utvivlsomt, men for første gang kunne jeg fornemme kløften mellem os. Vores forhold havde overlevet så meget. Jeg spekulerede over, om det også kunne overleve sandheden. Eller de uudtalte løgne for den sags skyld.

Bilens aircondition snurrede i den blå MAX-position. Dagen var varm og kvælende. Typisk august. Vi krydsede Delaware-floden ved Milford-broen og blev hilst velkommen til Pennsylvania af en venlig betjent i vejbetalingsanlægget. Femten kilometer senere fik jeg øje på stenen med inskriptionen LAKE CHARMAINE – PRIVAT. Jeg drejede ned ad grusvejen.

Dækkene gravede sig ned og sendte støvskyer til vejrs som en arabisk karavane. Elizabeth slukkede for bilens stereoanlæg. Ud af øjenkrogen kunne jeg fornemme, at hun studerede min profil. Jeg tænkte over, hvad hun mon så, og mit hjerte begyndte at hamre. To rådyr stod og nippede til nogle blade på vores højre side. De stoppede op og så på os, konstaterede, at vi ikke udgjorde nogen fare, og fortsatte med at nippe. Jeg kørte videre, og søen kom til syne foran os. Solen var midt i sin dødskamp og smurte himlen ind i slyngede lilla og orange farver. Trætoppene så ud til at være i brand.

»Jeg kan næsten ikke tro, vi stadig gør det her,« sagde jeg.

»Det var ellers dig, der begyndte.«

»Ja, da jeg var tolv år gammel.«

Elizabeth tillod sig et smil. Hun smilede ikke ofte, men når hun gjorde, BANG, gik det mig lige til hjertet.

»Det er romantisk,« fastholdt hun.

»Det er fjollet.«

»Du får jo et godt knald, hver gang vi gør det her.«

»Så kald mig bare hr. Romantiker,« sagde jeg.

Hun lo og tog min hånd. »Kom nu, mr. Romantiker, det er ved at blive mørkt.«

Lake Charmaine. Min farfar havde fundet på navnet, og det irriterede min farmor grænseløst. Hun ville have haft den opkaldt efter sig selv. Hun hed Bertha. Lake Bertha. Farfar ville ikke høre tale om det. To point til farfar.

For godt halvtreds år siden havde Lake Charmaine været ramme om en sommerlejr for rige børn. Ejeren var gået ned med flaget, og farfar havde købt hele søen og det omkringliggende område billigt. Han havde sat lejrbestyrerens hus i stand og revet de fleste af bygningerne omkring søen ned. Men længere inde i skovene, hvor der ikke længere kom nogen, havde han ladet ungernes sovesale stå og rådne. Min søster Linda og jeg plejede at gå på opdagelse derinde, drive omkring mellem ruinerne i søgen efter gamle skatte, lege skjul og driste os til at lede efter den bussemand, vi var sikre på lå i skjul og ventede på os. Elizabeth kom sjældent med os. Hun kunne bedst lide at vide, hvor alting befandt sig. Det skræmte hende at gemme sig.

Da vi steg ud af bilen, hørte jeg spøgelserne. Der var mange af dem her, og de svirrede rundt og kæmpede om min opmærksomhed. Min fars vandt. Søen lå tyst som et tilbageholdt åndedræt, men jeg ville sværge på, jeg stadig kunne høre min fars glædesbrøl, når han som en kanonkugle satte af fra bådebroen med benene trukket op mod brystet og smilet på randen af vanvid, mens det efterfølgende plask var som en tidevandsbølge i hans eneste søns øjne. Min far yndede at lande i nærheden af den lille flåde, hvor min mor lå og tog solbad. Så skældte hun ud på ham, men hun kunne ikke skjule grinet.

Jeg blinkede, og billederne forsvandt. Men jeg kunne huske, hvordan latteren og brølet og plasket ville kruse søen og give genlyd i stilheden, og jeg spekulerede på, om krusninger og ekkoer af den type nogensinde forsvandt helt, eller om min fars muntre udbrud måske stadig dansede stille rundt mellem træerne. En fjollet tanke, javist, men sådan kan det komme over en.

For minder kan gøre ondt. Ikke mindst de gode.

»Har du det godt, Beck?« spurgte Elizabeth.

Jeg vendte mig om mod hende. »Jeg skal ha’ et godt knald, ikke sandt?«

»Perverse stodder.«

Hun gav sig til at gå op ad stien med hovedet højt og ryggen rank. Jeg så et øjeblik efter hende og huskede den første gang, jeg havde set den holdning. Jeg var syv år gammel og havde taget min cykel – den med den bananformede sadel og Batman-mærket – for at køre en tur ned ad Goodhart Road. Goodhart Road var stejl og snoet og derfor den perfekte vej for en kræsen Stingray-kører. Jeg kørte ned uden hænder på styret og følte mig så sej og hip, som en syvårig overhovedet kan. Vinden hvirvlede mit hår tilbage og fik mine øjne til at løbe i vand. Jeg fik øje på varevognen ude foran Ruskins' gamle hus, drejede og – det første bang – der gik hun, min Elizabeth, med en rygrad af titanium og allerede dengang så afbalanceret; en syvårig pige i flade sko, med veninde-armbånd og for mange fregner.

Vi mødtes to uger senere i miss Sobels andenklasse, og fra det øjeblik – og lad nu være med at kløjes i det, når jeg fortæller det – var vi uadskillelige. De voksne fandt vores forhold både sødt og betænkeligt, da vores ubrydelige børnevenskab forvandlede sig til en gryende kærlighed og videre over ungdommelig forgabelse til et hormonelt gymnasieforhold. Alle gik og ventede på, at vi skulle vokse fra hinanden. Også vi selv. Vi var begge to kvikke børn, især Elizabeth, topstudenter, der var rationelle selv stillet over for en irrationel kærlighed. Vi forstod spillets odds.

Men nu var vi 25 år gamle, og vi havde været gift i syv måneder. Vi var tilbage på det sted, hvor vi havde kysset for første gang som tolvårige.

Kvalmende, ikke sandt?

Vi maste os gennem grenhanget og en fugtighed, der var tung nok til at klæbe fast. Den gummiagtige lugt af fyrretræer hang i luften. Vi trampede gennem det høje græs. Myg og andre insekter svirrede op bag os. Træerne kastede lange skygger, man kunne fortolke, som man ville, ligesom man prøver at forestille sig, hvad en sky eller en plet i en Rorschach-test ligner.

Vi drejede af fra stien og kæmpede os vej gennem det tættere krat. Elizabeth førte an. Jeg fulgte efter i to skridts afstand i en næsten symbolsk gestus, hvis jeg tænker på det nu. Jeg havde altid troet, der ikke var noget, som kunne skille os – det havde vores historie jo ligesom demonstreret, ikke sandt – men nu kunne jeg mere end nogensinde fornemme skyldfølelsen skubbe hende væk.

Min skyldfølelse.

Oppe foran drejede Elizabeth til højre ved den store halvfalliske sten, og der til højre stod vores træ. Vores initialer var, rigtigt gættet, skåret ind i barken:

E. P.

+

D. B.

Og ja, der var et hjerte rundt om. Under hjertet var der tolv streger, som hver markerede årsdagen for dette første kys. Jeg skulle til at komme med en vits om, hvor kvalmende vi var, men da jeg så Elizabeths ansigt med fregnerne, der nu enten var forsvundet eller formørkede, den sænkede hage, den lange, yndefulde hals, de rolige grønne øjne og det mørke hår, der lå flettet som tykke reb ned over hendes ryg, standsede jeg. Jeg var lige ved at sige hende det der på stedet, men noget holdt mig tilbage.

»Jeg elsker dig,« sagde jeg.

»Du er allerede blevet lovet et knald.«

»Jaså.«

»Jeg elsker også dig.«

»Okay, okay,« sagde jeg og foregav at være forlegen, »du skal også nok få et.«

Hun smilede, men jeg mente at kunne se en vis tøven i det. Jeg omfavnede hende. Da hun var tolv, og vi endelig havde fået samlet mod til at give los, havde hun lugtet vidunderligt af rent hår og jordbæris. Jeg havde selvsagt været overvældet af det nye i det, ophidselsen, udforskningen. I dag duftede hun af syrener og kanel. Kysset bevægede sig som et varmt lys fra midten af mit hjerte. Det gav stadig et gib i mig, når vores tunger mødtes. Elizabeth trak sig åndeløs tilbage.

»Vil du have æren?« spurgte hun.

Hun rakte mig kniven, og jeg skar den trettende streg ind i træet. Tretten. Set i bakspejlet havde der måske været et varsel.

Det var mørkt, da vi nåede tilbage til søen. Den blege måne brød gennem mørket som et ensomt fyr. Der var ingen lyde i aften, end ikke fårekyllinger. Elizabeth og jeg klædte os hurtigt af, og jeg så på hende i måneskæret og mærkede noget sidde fast i halsen. Hun sprang først i næsten uden at lave krusninger. Jeg fulgte klodset efter. Søen var overraskende varm. Elizabeth svømmede med lige, regelmæssige tag og skar sig gennem vandet, som dannede det en sti for hende. Jeg plaskede efter. Vores lyde gled hen over vandoverfladen som sten, man slår smut med. Hun vendte sig om og søgte ind i min favn. Hendes hud var varm og våd. Jeg elskede hendes hud. Vi holdt hinanden tæt. Hun pressede sine bryster mod mit bryst. Jeg kunne mærke hendes hjerte og høre hendes åndedræt. Som lyde. Vi kyssede hinanden. Min hånd gled ned over den indtagende kurve på hendes ryg.

Da vi var færdige – da alt føltes rigtigt igen – greb jeg fat i en flåde og sank sammen på den. Jeg gispede efter vejret med benene ud til siderne og fødderne dinglende i vandet.

Elizabeth rynkede panden. »Hvad, har du tænkt dig at falde i søvn nu?«

»Og snorke.«

»En rigtig mand, hvad?«

Jeg foldede hænderne bag hovedet og lagde mig ned. En sky gled for månen og gjorde den blå nat til noget gustent og gråt. Luften stod stille. Jeg kunne høre Elizabeth stige op af vandet og træde op på bådebroen. Mine øjne forsøgte at tilpasse sig. Jeg kunne lige akkurat skelne hendes nøgne silhuet. Hun var ganske enkelt bjergtagende. Jeg så hende bøje forover i lænden og vride vandet ud af håret. Så bøjede hun ryggen bagover og kastede håret tilbage.

Min flåde drev længere væk fra bredden. Jeg forsøgte at granske, hvad der var sket mig, men selv jeg forstod ikke det hele. Flåden bevægede sig hele tiden, og jeg begynde at tabe Elizabeth af syne. Mens hun langsomt forsvandt i mørket, traf jeg en beslutning: Jeg ville sige det til hende. Jeg ville fortælle hende det hele.

Jeg nikkede til mig selv og lukkede øjnene. Jeg følte en lethed om hjertet og lyttede til vandet, der roligt skvulpede mod min flåde.

Så hørte jeg en bildør blive åbnet.

Jeg satte mig op.

»Elizabeth?«

Total stilhed bortset fra mit eget åndedræt.

Jeg kiggede igen efter hendes silhuet. Den var svær at skelne, men et øjeblik så jeg den. Eller troede, jeg så den. Jeg er ikke så sikker længere, men det betyder måske heller ikke så meget. I hvert fald stod Elizabeth helt stille, og måske havde hun ansigtet vendt mod mig.

Jeg kan have blinket – det er jeg faktisk heller ikke sikker på – men da jeg kiggede efter igen, var Elizabeth væk.

Mit hjerte hamrede i mit bryst. »Elizabeth!«

Intet svar.

Panikken bredte sig. Jeg lod mig falde ned fra flåden og begyndte at svømme ind mod bådebroen. Men mine svømmetag var larmende, vanvittigt larmende i mine ører. Jeg kunne ikke høre, hvad der skete, om noget. Jeg standsede.

»Elizabeth!«

I lang tid kom der ikke en lyd. Skyen hang stadig for månen. Måske var hun gået ind i hytten. Måske havde hun hentet noget i bilen. Jeg åbnede munden for at råbe hendes navn igen.

Og så hørte jeg hendes skrig.

Jeg sænkede hovedet og svømmede, så hurtigt som muligt, mine arme pumpede, og mine ben sparkede vildt. Men jeg var stadig langt fra bådebroen. Jeg forsøgte at se, mens jeg svømmede, men det var for mørkt nu, og månen afgav kun sporadiske lyssøjler, der ikke oplyste noget.

Jeg hørte en skrabende lyd, som om noget blev trukket.

Foran mig kunne jeg se bådebroen. Fem-seks meter, ikke mere. Jeg svømmede hårdere til, og mine lunger brændte. Jeg slugte noget vand, mine arme var strakt frem, og min hånd fumlede blindt i mørket. Så fandt jeg den, stigen. Jeg tog fat og trak mig op. Bådebroen var våd efter Elizabeth. Jeg så hen mod hytten. Det var for mørkt, og jeg kunne ingenting se.

»Elizabeth!«

Noget i retning af et boldtræ ramte mig lige i solar plexus. Mine øjne stod ud af hovedet. Jeg krummede mig sammen og var ved at kvæles. Ingen luft. Endnu et slag. Denne gang landede det oven på mit hoved. Jeg hørte en knagen, og det føltes, som om nogen havde hamret et søm ind i tindingen på mig. Mine ben gav efter, og jeg sank ned på knæene. Jeg var nu fuldstændigt desorienteret og lagde hænderne rundt om hovedet i et forsøg på at dække mig. Det næste slag – det sidste – ramte mig lige i ansigtet.

Jeg tumlede bagover og ned i søen. Mine øjne lukkede sig. Jeg hørte Elizabeth skrige igen – denne gang skreg hun mit navn – men lyden, al lyd, gurglede væk, idet jeg sank ned under vandet.

1

Otte år senere

Endnu en pige stod i begreb med at knuse mit hjerte.

Hun havde brune øjne, sjovt hår og et tandfyldt smil. Hun havde også bøjle på tænderne og var fjorten år gammel og –

»Er du gravid?« spurgte jeg.

»Ja, dr. Beck.«

Det lykkedes mig at undgå at lukke øjnene. Det var ikke første gang, jeg havde set en gravid teenager. Jeg har været børnelæge på denne klinik i Washington Heights, lige siden jeg afsluttede mit turnusår ved det nærliggende Columbia-Presbyterian Medical Center for fem år siden. Vi servicerer en sygesikring for de fattige med almen medicin, herunder obstetrik, intern medicin og naturligvis pædiatri. Mange mennesker tror, dette gør mig til en godhjertet spejderdreng. Det gør det ikke. Jeg kan lide at være børnelæge. Jeg kan imidlertid ikke særligt godt lide at være det ude i forstæderne, hvor mødrene disker op med hjemmebag, fædrene er velplejede, og, nå ja, folk som mig holder til.

»Og hvad har du så tænkt dig at gøre?« spurgte jeg.

»Mig og Terrell. Vi er rigtig lykkelige, dr. Beck.«

»Hvor gammel er Terrell?«

»Seksten.«

Hun så op på mig, smilende og lykkelig. Igen lykkedes det mig at undgå at lukke øjnene.

Hvad der altid overrasker mig – altid – er, at de fleste af disse graviditeter ikke er uheld. Disse børn ønsker vitterlig at få børn. Ingen forstår det. De taler om prævention og afholdenhed, og det er alt sammen udmærket, men sandheden er den, at deres seje venner får børn, og de får en pokkers masse opmærksomhed, så hallo, hvorfor skulle vi så ikke også?

»Han elsker mig,« betroede denne fjortenårige mig.

»Har du fortalt din mor det?«

»Ikke endnu.« Hun krympede sig og så meget ung ud. »Jeg håbede, De kunne være der og fortælle hende det sammen med mig.«

Jeg nikkede. »Selvfølgelig.«

Jeg har lært ikke at dømme. Jeg lytter. Jeg føler med dem. Da jeg var i turnus, kunne jeg give mig til at belære dem. Jeg så ned på dem fra min høje hest og lod patienterne vide, hvor selvdestruktiv deres opførsel var. Men en kold eftermiddag på Manhattan så en træt syttenårig pige, som skulle have sit tredje barn med den tredje far, lige ind i mine øjne og udtalte en uangribelig sandhed: »De kender ikke mit liv.«

Det fik mig til at tie stille. Så nu lytter jeg blot. Jeg holdt op med at give rollen som den forekommende hvide mand og blev en bedre læge. Jeg vil give denne fjortenårige og hendes spædbarn den bedst mulige behandling. Jeg vil ikke fortælle hende, at Terrell under ingen omstændigheder bliver sammen med hende, at hun er i færd med at lave en rugbytackling på sin fremtid, at hun vil befinde sig i en tilsvarende situation med mindst to mænd yderligere, inden hun er tyve, hvis hun ellers ligner de øvrige patienter her.

Hvis man tænker for meget over det, bliver man skør.

Vi talte sammen en tid, eller rettere hun talte, jeg lyttede. Konsultationen var samtidig mit kontor, og den var på størrelse med en fængselscelle (ikke at jeg havde førstehåndskendskab) og malet institutionsgrøn som badet i en folkeskoles gymnastiksal. Der hang en plakat til synsprøve på bagsiden af døren. En af væggene var pyntet med falmede Disney-mærkater, mens en anden var dækket af en enorm plakat med madpyramiden. Min fjortenårige patient sad på briksen, som havde en rulle papir monteret, så jeg kunne trække et frisk stykke frem til hver patient. Af en eller anden grund mindede den måde, papiret rullede frem på, mig om indpakningen af en sandwich hos Carnegies delikatessehandel.

Varmen fra radiatoren var hinsides det kvælende, men det måtte man have på et sted, hvor de unge hele tiden skulle tage tøjet af. Jeg havde mit sædvanlige børnelægekluns på: blå jeans, Chuck Taylorløbesko, skjorte og et kulørt Save the Children-slips, der formelig skreg 1994. Jeg gik ikke i kittel. Jeg tror, den skræmmer de unge.

Min fjortenårige – nej, jeg kunne ikke komme mig over hendes alder – var en rigtig sød ung pige. Det sjove er, at det er de alle sammen. Jeg henviste hende til en jordemoder, jeg syntes godt om. Så talte jeg med hendes mor. Intet nyt eller overraskende. Som sagt gør jeg det næsten hver dag. Vi omfavnede hinanden, da hun gik. Hen over hendes skulder vekslede hendes mor og jeg blikke. Omkring 25 mødre kommer hver dag til mig med deres børn, og når ugen er omme, kan jeg tælle de gifte af dem på én hånd.

Som sagt dømmer jeg ikke, men jeg holder øjnene åbne.

Da de var gået, gav jeg mig til at indføre notater i pigens journal. Jeg bladrede et par sider tilbage. Jeg havde fulgt hende, siden jeg var i turnus. Det betød, at hun var kommet hos mig, siden hun var otte år gammel. Jeg så på skemaet over hendes højde og vægt. Jeg kunne huske hende som otteårig, og så kom jeg til at tænke på, hvordan hun havde set ud. Hun havde ikke ændret sig meget. Jeg lukkede øjnene og gned dem.

Homer Simpson afbrød mig ved at råbe: »Post! Posten er her! Jubi!«

Jeg åbnede øjnene og vendte mig mod skærmen. Det var Homer Simpson fra tv-serien The Simpsons. En eller anden havde udskiftet computerens tonløse »der er kommet post« med denne Homerlydeffekt. Jeg kunne godt lide det. Jeg kunne rigtigt godt lide det.

Jeg skulle lige til at tjekke min mail, da samtaleanlægget gav sig til at skratte. Wanda, receptionisten, sagde: »Du har, øh, du har, øh … Shauna er i røret.«

Jeg forstod hendes forvirring, takkede hende og trykkede på knappen. »Hallo, puttehøne.«

»Glem det,« sagde hun. »Jeg er her nu.«

Shauna afbrød mobiltelefonen. Jeg rejste mig og gik hen ad gangen, samtidig med at Shauna kom ind gennem hovedindgangen. Shauna lister sig ind i et lokale, som om det krænker hende. Hun var en model i overstørrelse, en af de få, der var kendt ved ét navn. Som Cher eller Fabio. Hun var én-femogfirs og vejede 86 kilo. Som man kunne forvente, var hun en, der fik hovederne til at vende sig, og alle hoveder i venteværelset fulgte da også mønstret.

Shauna nedlod sig ikke til at stoppe ved receptionen, og receptionisten var klog nok til ikke at standse hende. Hun åbnede døren og hilste mig med ordene: »Frokost. Nu.«

»Jeg sagde jo til dig, at jeg ville få travlt.«

»Tag en frakke på,« sagde hun. »Det er koldt.«

»Hør her, jeg har det fint. Og desuden er det først i morgen, det er årsdagen.«

»Du giver.«

Jeg tøvede, og hun vidste, hun havde mig.

»Kom nu, Beck, det bliver sjovt. Ligesom på universitetet. Kan du huske, hvordan vi plejede at gå ud og score de lækre sild sammen?«

»Jeg scorede aldrig nogen lækre sild.«

»Nå nej, det var mig. Hent din frakke.«

På vej tilbage til kontoret stak en af mødrene mig et bredt smil og trak mig til side. »Hun er endnu smukkere, når man ser hende rigtigt,« hviskede hun.

»Øh,« sagde jeg.

»Er De og hun …« Moderen gjorde en bevægelse med begge hænder.

»Nej, hun kommer sammen med en anden.«

»Ja? Hvem?«

»Min søster.«

Vi spiste på en ussel kinesisk restaurant med en kinesisk tjener, der kun kunne tale spansk. Shauna var ulasteligt klædt i blåt jakkesæt med en udskæring, der dykkede som et tyskerspring. Hun rynkede øjenbrynene:

»Moo shu-svinekød i en tortilla?«

»Vær nu ikke så smålig,« sagde jeg.

Vi havde mødt hinanden den første dag på universitetet. En eller anden i administrationen havde lavet en fejl i den tro, at hendes navn var Shaun, og derfor blev vi værelseskammerater. Vi skulle lige til at rette fejlen, da vi begyndte at snakke. Hun gav en øl. Jeg begyndte at synes om hende. Et par timer senere besluttede vi os for at vove forsøget, fordi vores rigtige værelseskammerater måske var nogle røvhuller.

Jeg gik på Amherst College, en eksklusiv lille institution i det vestlige Massachusetts, og hvis der findes et smartere sted på denne planet, kender jeg det ikke. Elizabeth havde holdt afslutningstalen på gymnasiet og valgte nu Yale. Vi kunne være gået på samme universitet, men vi diskuterede det og besluttede os for, at det ville være endnu en glimrende prøve på vores forhold. Igen gjorde vi det modne og overvejede. Og resultatet? Vi savnede hinanden ad pommern til. Adskillelsen gav vores forhold tyngde og tilføjede vores kærlighed en ny adskillelse-gør-kærligheden-stærkere dimension.

Kvalmende, jeg ved det.

Mellem to bidder spurgte Shauna: »Kan du passe Mark i aften?«

Mark var min femårige nevø. På et tidspunkt i løbet af vores andet år var Shauna begyndt at kæreste med min storesøster Linda. De havde indgået samlivskontrakt for syv år siden. Mark var et produkt af deres kærlighed – med lidt hjælp fra en kunstig befrugtning. Linda fødte ham, og Shauna adopterede ham. Da de var lidt gammeldags, ville de have en mandlig rollemodel til deres søn. Her kom jeg ind i billedet.

Ud over det, jeg var vidne til på arbejdet, talte vi her om tv-showet OZZIE & HARRIET.

»Det er ikke noget problem,« sagde jeg. »Jeg vil alligevel gerne se den nye Disney-film.«

»Den nye pige hos Disney er noget af et skår,« sagde Shauna. »Den hotteste siden Pocahontas.«

»Rart at vide,« sagde jeg. »Hvor skal du og Linda hen?«

»Aner det ikke. Nu da det er blevet chikt at være lesbisk, er vores kalender nærmest latterlig. Jeg længes næsten efter den tid, da vi gemte os i kosteskabene.«

Jeg bestilte en øl. Det skulle jeg måske ikke have gjort, men én kunne ikke skade.

Shauna bestilte også en. »Så du er altså gået fra hende der, hvad hed hun nu?« sagde hun.

»Brandy.«

»Jeps. Pænt navn, i øvrigt. Har hun en søster ved navn Whisky?«

»Vi var kun ude sammen to gange.«

»Godt. Hun var en mager heks. Og desuden har jeg en, der er helt rigtig for dig.«

»Nej tak,« sagde jeg.

»Hun har en krop, mange ville slå ihjel for.«

»Lad være med at lave aftaler for mig, Shauna, ikke?«

»Hvorfor ikke?«

»Kan du huske sidste gang?«

»Med Cassandra?«

»Ja.«

»Hvad var der galt med hende?«

»For det første var hun lesbisk.«

»Hold da kæft, Beck, hvor er du snæversynet.«

Hendes mobiltelefon ringede. Hun lænede sig bagover og tog den, men hendes blik forlod ikke mit ansigt. Hun sagde et eller andet og klappede mundstykket op. »Jeg bliver nødt til at gå,« sagde hun.

Jeg vinkede efter en regning.

»Og du kommer over i morgen aften,« bekendtgjorde hun.

Jeg foregav at være forbløffet. »Har de lesbiske da ingen planer?«

»Jeg har ikke. Din søster har. Hun går alene til den store Brandon Scope-fest.«

»Og du skal ikke med hende?«

»Næ.«

»Hvorfor ikke?«

»Vi bryder os ikke om at lade Mark være alene to aftener i træk. Og Linda bliver nødt til at tage med. Hun leder fondet nu. Jeg holder aftenen fri. Så kom over i morgen aften, ikke? Vi bestiller noget mad udefra og ser nogle videoer sammen med Mark.«

Dagen efter var årsdagen. Hvis Elizabeth havde været i live, ville vi have skåret vores 21. streg i træet. Det kan lyde mærkeligt, men morgendagen ville ikke blive nogen særlig hård dag for mig. Jeg blev så eksalteret på årsdagene, i ferier eller på Elizabeths fødselsdag, at jeg normalt klarede dem uden problemer. Det er de »almindelige« dage, som er hårde. Når jeg zapper og falder over en gammel episode aF THE MARY TYLER MOORE SHOW eller SAMS BAR. Når jeg går rundt i en boghandel og ser en ny bog af Alice Hoffman eller Anne Tyler. Når jeg lytter til O’Jays eller The Four Tops eller Nina Simone. Almindelige ting.

»Jeg sagde ellers til Elizabeths mor, at jeg ville kigge forbi,« sagde jeg.

»Åh, Beck …« Hun skulle til at indvende noget, men tog sig i det. »Hvad så bagefter?«

»Klart,« sagde jeg.

Shauna tog min arm. »Du forsvinder igen, Beck.«

Jeg svarede ikke.

»Jeg elsker dig, det ved du. Hvis du havde haft nogen som helst sexappeal, ville jeg sandsynligvis være gået efter dig i stedet for din søster.