LEJLIGHEDEN

S. L. GREY

LEJLIGHEDEN

På dansk ved Lærke Pade

GADS FORLAG

Lejligheden

er oversat fra engelsk efter

The Apartment

Copyright © S. L. Grey, 2016

The right of Sarah Lotz and Louis Greenberg to be identified as the authors of this work has been asserted by them in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

All rights reserved

Dansk udgave copyright © Gads Forlag, 2017

Published by agreement with A. M. Heath & Co., London, and
Licht & Burr Literary Agency, Copenhagen

ISBN trykt bog 97-887-12-05485-6

ISBN e-bog 978-87-12-05486-3 

1. e-bogsudgave

Omslag: Anders Timrén

Omslagsfotos: copyright © Shutterstock

Bogen er sat med Garamond hos BogGrafisk

E-bogsproduktion ved AtriTeX Technologies Ltd. 

Respekter ophavsretten
Denne e-bog er beskyttet af lov om ophavsret. Ophavsretten sikrer, at forfatterne og forlaget får betaling for deres arbejde. Du må derfor kun kopiere bogen til din egen personlige brug, og du må ikke distribuere den til personer uden for din husstand.
E-bogen indeholder et digitalt vandmærke, der giver mulighed for ved misbrug at finde frem til identiteten af e-bogens køber.

www.gad.dk

Dette værk er fiktion. Navne, personer, virksomheder, organisationer, steder og begivenheder er et produkt af forfatterens fantasi eller anvendes i fiktiv sammenhæng. Enhver lighed med virkelige nulevende eller afdøde personer eller hændelser er tilfældig.

INDHOLD

1 MARK

2 STEPH

3 MARK

4 STEPH

5 MARK

6 STEPH

7 MARK

8 STEPH

9 MARK

10 STEPH

11 MARK

12 STEPH

13 MARK

14 STEPH

15 MARK

16 STEPH

17 MARK

18 STEPH

19 MARK

20 STEPH

21 MARK

22 STEPH

23 MARK

24 STEPH

TAK

1

MARK

Det går op for mig, at vinen er steget mig til hovedet, da jeg slingrer ud i køkkenet for at hente en flaske mere. Jeg er i den perfekte fase af småfuld, hvor jeg føler mig polstret og varm, glemsom. Carla bjæffer sin velkendte latter – den overstrømmende heksekaglen, der kan skræmme livet af enhver. Og et sted, blødt og tøvende under Carlas livlige brægen, ler Steph også – en lyd, jeg ikke har hørt i ugevis.

Jeg prøver at ignorere den lille klat historie under den nederste hylde i det smalle spisekammer, da jeg snupper en ny pose chips og bakker ud i køkkenet igen. Carlas date har haft en dyr flaske rødvin med. Da han trykkede den i hånden på mig, sagde han, at vi ikke skulle drikke den i aften, at vi skulle vente til en særlig lejlighed, men jeg er sikker på, den vil passe glimrende til nu. Jeg åbner chipsene og propper en håndfuld i munden. Så rækker jeg ud efter flasken på det overfyldte køkkenbord. I samme øjeblik tænder de nye, sensorstyrede spotlys i haven. Jeg ser op og fejlbedømmer mit greb om flasken. Den glider, smadrer ind i et virvar af snavsede glas og sender en støjende regn af knive og gafler ned fra den øverste tallerken i bunken.

I det første sekund er larmen for meget. Den når et crescendo og dør så hen, mens skårene og bestikket lander for fødderne af mig og rundt omkring på gulvet, men jeg kan ikke flytte blikket fra vinduet. Jeg stirrer ud på lyset, som om spotlamperne vil holde uhyrerne borte.

Men det er i virkeligheden mere end et sekund, meget mere, for da lyset endelig går ud igen efter at have afsløret ingenting, er der tavshed omkring mig, indtil jeg hører nogen røre på sig i døråbningen bag mig.

“Mark?” Det er Stephs stemme. “Er du okay, skat?”

Jeg river mig løs. “Ja. Beklager. Jeg … tabte bare noget.”

Steph kommer nærmere, går på bare fødder hen over det farlige gulv.

“Lad være,” siger jeg. “Du skærer dig.”

Hun ignorerer mig, går hen til mig på tåspidserne og ser ud på ingentingen i den mørke have. “Så du noget?” spørger hun lavmælt. “Nogen?”

“Det må have været en kat.”

“Er du sikker på, du er okay?” spørger hun og klemmer min arm.

“Ingen problemer,” siger jeg. Men jeg er flov over min reaktion, så jeg skynder mig at tage vinen og fører Steph tilbage igennem skårene ind til spisestuen, som om hun har brug for, at jeg fører hende. Selvom det i virkeligheden er mig, der føler mig blind og sårbar lige nu i sammenligning med denne faste, stærke, unge kvinde. “Lad os drikke denne her, mens vi stadig kan.”

Steph skæver til mig. “Det lyder ildevarslende.”

“Jeg mener … mens vi stadig kan sætte pris på den.”

“Ja, I burde gemme den til en mere særlig lejlighed.” Jeg har glemt navnet på Carlas nyeste “ven”, som står henne ved anlægget, plugger sin telefon i og vælger en eller anden strømlinet, kynisk sang. “Ellers misser I den berømte chokoladenote.”

“Berømte chokoladenote?” siger Carla fra sin plads ved bordet. Hun lader behændigt, som om hun ikke har hørt katastrofen i køkkenet. “Mener du berygtede? Den Duiwelsfontein er ikke sådan at bide skeer med for hipsteramatører. Nu må du ikke blive fornærmet, Damon, skat.”

“Selvfølgelig ikke, Carla, min egen.”

Jeg sætter mig ned og betragter Damon, der kanter sig tilbage til bordet. Jeg spekulerer på, hvad han og Carla har sammen. Ved han godt, at han er den sidste nye i en lang række af Carlas unge elskere? Hvad får hun ud af ham? Hvad får han ud af hende? Han må være 25 år yngre end hende, men på den anden side – jeg tager mig sammen til at huske det – så er jeg selv 23 år ældre end Steph. Jeg glemmer det hver dag. Jeg føler mig ikke som en 47-årig. Jeg føler mig ikke midaldrende. Jeg giver ikke mig selv lov til at forestille mig, hvordan hun ser mig – vommet, slatten, ynkelig, slidt, mislykket, færdig, en eller anden besynderlig fetich.

Steph står bag mig, masserer mine skuldre, og nu læner hun sig frem, og hendes hår, der dufter af en eller anden urteshampoo og krydderierne fra middagen, falder ned over mit ansigt og redder mig fra yderligere forhør.

“Jeg smutter lige op og ser til Hayden,” siger hun.

“Hun har det sikkert fint. Babyalarmen står lige dér. Vi ville have hørt noget.”

“Jeg tjekker bare.”

“Klart. Okay. Tak.”

“Hvis Carlas latter ikke har vækket hende, så er der intet, der kan vække hende,” siger Damon muntert til Stephs ryg, som om han nogensinde har mødt vores datter, som om han kender hende. Carla smiler og himler med øjnene. Jeg forstår det stadig ikke.

Jeg tager en tår vin – den smager overhovedet ikke af chokolade – og lytter til sangerens dovne dræven, mens jeg koncentrerer mig om at få den bløde beruselse tilbage.

“Hvordan har du det?” spørger Carla mig. “Altså, for alvor.”

Jeg trækker på skuldrene og skæver til Damon.

“Bare rolig, jeg ved det,” siger han. “Og jeg føler virkelig med jer. Min bror var ude for det samme.”

Steph kommer tilbage, sender mig et blik, der siger, at Hayden har det fint.

“Hold nu op, Damon,” siger Carla, da Steph sætter sig ned igen, men Damon jokker videre rundt i spinaten.

“Det her land er så langt ude, det siger jeg jer. Det er faktisk anderledes andre steder. Når folk vil stjæle noget, så synes de ikke, de samtidig behøver at torturere og …”

“Hør her,” siger jeg. “Jeg vil ikke tale om det.”

“Men du behøver ikke tysse på ham for min skyld, Carla,” tilføjer Steph. “Jeg er en stor pige.”

“Ja,” siger jeg til Carla. “Steph klarer det faktisk strålende.” Bedre end mig, men det indrømmer jeg ikke. Jeg lægger hånden på Stephs lår under bordet, og hun tager mig i hånden.

“Årh, undskyld,” siger Damon vrantent. “Det kommer ikke mig ved.”

“Det er okay. Det er bare, fordi … du ved.”

“Jeg prøver bare at sige, at jeg godt forstår det,” siger han. “Den slags lort sker for rigtig mange mennesker her. Det holder bare ikke.”

“Nej. Nej, det gør det ikke.”

“Damon, skat, hvis du lige vil lukke din indfølende kæft et øjeblik, mens min ven har ordet.”

“Jeg går udenfor og ryger. Så er det nemmere at holde kæft.” Han rejser sig og går hen mod hoveddøren, mens jeg bekæmper trangen til at sige til ham, at han ikke skal gå udenfor, at det er bedre, vi alle sammen bliver herinde, bag lås og slå, i sikkerhed inde i huset. Fra sin plads for bordenden nulrer Carla sine bare tæer ind mod mit skinneben og lader dem glide ned mod min ankel. Jeg ved ikke rigtig, hvad det betyder. Jeg må gå ud fra, at det skal gøre det ud for et lille knus eller et klap på skulderen, som hun ikke gider rejse sig for at give mig. Det må jeg gå ud fra, for Carla og jeg har ikke rørt intimt ved hinanden i umindelige tider. Steph, der sidder ved siden af mig, har ikke lagt mærke til noget.

“Bliver han ikke sur, når du taler sådan til ham?” spørger jeg Carla.

Hun trækker på skuldrene. “Han overlever. Han burde lære lidt takt og tone.”

“Jeg forstår dig ikke,” siger jeg.

Det ignorerer hun. “Er der i det mindste en psykolog inde i billedet?”

“Mener du til mig?” siger jeg.

“Til jer begge to. Jer alle sammen. Den slags traumer lagrer sig også hos børn. I burde sende Hayden til kunstterapi.”

“Det ville vi ikke have råd til,” siger Steph, “selv hvis vi troede, det ville hjælpe.”

“Men politiet tilbød vel en eller anden form for krisehjælp, eller hvad?”

“Jo,” siger jeg. Jo, det gjorde de. Dagen efter overfaldet gik vi pligtskyldigt i bad og tog det billige nye tøj på, jeg havde købt til os i supermarkedet, og kørte hen til politistationen i Woodstock. Betjentene var forbavsende høflige og medfølende, selvom vi skilte os ud som rumvæsner midt i den usle flok af forslåede mænd og forrevne kvinder, der fyldte op i modtageområdet og ventede på, at det blev deres tur. Vi blev vist ned til et lille kontor for enden af en lang gang. Uden for vinduet og på den anden side af gården kunne jeg se celler til varetægtsfængsling, hvor tremmevinduerne var draperet med fragmenter af pjaltet stof, og hvor murene skallede og revnede, som om selve bygningen var ved at koge over af had, var ved at blive ødelagt indefra, så der ikke var andet end giftigt slam tilbage. Stationens krisepsykolog var venlig og varm og entusiastisk, et af den slags mennesker, der bare nægter at lade sig nedbryde af den hæslige virkeligheds stormløb, og som gav os al den tid, vi ville have. Hayden legede med klodser på gulvtæppet, og jeg sad og tænkte på, at jeg ville ønske, jeg havde taget noget håndsprit med, og imens psykologen talte Steph igennem en meditativ, energirensende visualiseringsteknik, stirrede jeg på den snuskede lille brusekabine og den plastickurv med legetøj og dukker, der stod parat til næste sag. Jeg kunne ikke tvinge blikket væk, selvom billedet fik min pande til at prikke af koldsved. “Jeg har på fornemmelsen, at de har værre traumer at tage sig af end et røveri mod en eller anden middelklassefamilie.”

“For fanden, Mark. Du er nødt til at sætte mere pris på dig selv.”

“Mere pris på mig selv? Hvorfor?”

Steph siger ikke noget, hun sidder bare og drejer vinglasset mellem de der rastløse fingre. Nu læner Carla sig ind over mig med en pralende smykkeraslen og lægger hånden på Stephs arm. “I to burde tage lidt væk. Tage på ferie et sted. Det vil hjælpe, det ved jeg.”

“Hvorhen?” siger Steph.

“Et eksotisk sted. Bali. Thailand. Eller romantisk. Barcelona, de græske øer … Paris.”

“Åh, Paris!” nærmest hviner Steph. “Gud, Mark, ville det ikke være skønt?”

“Med en toårig? Super romantisk.”

Carla ser ned i bordet. “Jeg kunne eventuelt tage mig af … Hm, nej, det kunne jeg ikke. Jeg vil ikke udsætte barnet for mine manglende moderinstinkter.”

“Vi har alligevel ikke råd. For fanden, vi har ikke engang råd til at få repareret Stephs bil.”

Steph sukker og nikker. “Sådan er det vel,” siger hun, og det korte lysglimt i hendes øjne, der bliver slukket, borer sig ind i mit hjerte som en pil. Hun fortjener at få det, hun ønsker sig. Hun fortjener noget bedre … end mig, end det, jeg kan tilbyde. Hvilket nærmest er lig nul. Alt, hvad jeg kortvarigt havde, er brugt.

“Vi finder på noget,” siger Carla. “Det skal vi. I to har brug for …”

Da der bliver skreget, er jeg allerede halvvejs igennem stuen, før det går op for mig, hvad det er, jeg hører. Det er en bilalarm udenfor, bare en bilalarm, men mine muskler har overhalet min hjerne, og før jeg kan tale mig selv ned, har jeg flået hoveddøren op med vidt opspærrede øjne og scanner den halvmørke gade, mens jeg lytter intenst efter et eventuelt slagsmål. Det er Damons cigaretrøg, der til sidst gør, at jeg kommer til mig selv.

“Du godeste, Mark. Er du okay?”

“Jeg … klart, tjekker bare op på den alarm.” Som allerede er stoppet igen. Fyren fra nummer 17 gasser op og kører af sted. Jeg råber noget beroligende til Steph.

“Du er godt nok hyper, hva’,” siger Damon og holder sin cigaretpakke frem.

Jeg tager en, vel vidende at den formentlig bare vil gøre mig endnu mere hyper. Jeg ryger ikke, det giver mig kvalme, men kvalme kan måske hjælpe mig med at koncentrere mig om noget andet end de forbandede, usynlige uhyrer.

Han holder lighteren op, og jeg får ild på cigaretten og begynder at puste røg ud i vinden, mærker den varme brise fra bjerget i håret og bag ørerne. “Har du selv prøvet det?”

“Nej, gudskelov, men det skal jo nok blive min tur en dag. Det er bare sket for så mange, jeg kender. Man bliver skør i hovedet af det, ikke?”

Jeg nikker, puster langsomt røg ud. Krisepsykologen på politistationen anbefalede, at man erstattede negativ energi, der var fanget indeni, med helbredende luft, at man pustede den giftige frygt ud. Jeg er bange for at give slip på min frygt – den har et formål: Den holder mig på stikkerne.

Da vi skodder i den døde potteplante og går indenfor igen, hører jeg Steph sige: “Jeg har altid gerne villet se Musée d’Orsay, men vi har ikke råd. Længere er den bare ikke.”

“Til hvad?” spørger Damon, der fanger sidste del af samtalen.

“Carla mener, det ville være godt for os at tage på ferie i udlandet, at det vil helbrede vores traume,” siger jeg. “Men vi har ingen rede penge.”

“Hvad med boligbytte?” siger han. “Jeg gjorde det med nogle kammerater sidste år. Der er en hjemmeside. Man bor i nogle andre menneskers hus, og de bor i jeres. Vi kom over til et fedt hus i Boston, og de kom hjem til os – de var vilde med det. Man betaler ikke en krone for logi. Hvis man vil, kan man spise billigt, så det bliver nærmest en gratis tur.”

“Men fremmede i ens hjem?” siger jeg. “Hvad nu, hvis de smadrer det hele, stjæler ens ting?”

“Folk på hjemmesiden er alle sammen registrerede, og der er feedback og anbefalinger. Altså, det amerikanske par, som kom her, havde byttet hus med nogen otte gange før, og alle de tidligere boligejere havde givet dem point efter, hvordan de var som gæster. Man kan se deres forhistorie, så man ved, de er til at stole på.”

Steph smiler. “Hm, det lyder interessant. Ikke, Mark?”

Og jeg kan se, at denne her fyr er ved at give hende falske forhåbninger. Det venligste, jeg kan gøre, er at tage det i opløbet.

“Det kommer ikke til at koste os en rød reje,” siger jeg. “Lige bortset fra flybilletter og transport og visum og museumsentré og kaffe til 100 rand og guderne må vide, hvad vi ellers skulle punge ud for i Paris,” siger jeg. Jeg ser fortvivlet til, mens Stephs ansigtsudtryk bevæger sig fra entusiasme til punktering. Det er noget, jeg er god til – at sløve unge menneskers iver – jeg gør det hver dag henne på det college, hvor jeg arbejder, det er en af mine få efterspurgte kompetencer. Hun nikker sit fladtrykte samtykke, og jeg ville ønske, jeg ikke havde sagt noget. Jeg undervurderer altid, hvor stærkt min depressive kynisme virker. Jeg glemmer, at hun er ung, at hun stadig har en vis gejst. Jeg burde omgås hende med større omhu. “Men det lyder godt nok spændende,” tilføjer jeg tamt. “Den mest realistiske idé, vi har hørt indtil videre.” Jeg prøver at vække hendes smil til live igen, men det er alt for sent.

Senere vågner jeg ved, at jeg står ude i gangen. Mit hjerte hamrer oppe i halsen på mig, og mit venstre ben spjætter. I den ene hånd har jeg telefonen i et fast greb. Det røde tal på clockradioen viser 2:18. Naboens schæferhund gør, og jeg tør vædde med, jeg hørte et bump – et bump mere – på vores egen side af væggen mellem rækkehusene.

Jeg burde kigge ud ad vinduet i arbejdsværelset for at se, om der er noget – nogen – i gyden bag huset, men alarmen er sat til, den passive svarsender scanner det værelse. Jeg vil ikke slå alarmen fra – måske venter de på, at jeg gør netop det – så jeg kan ikke gøre andet end at stå i gangen midt i huset og vende mig langsomt om, så gulvbrædderne ikke knirker for meget og vækker Hayden, mens jeg lytter og stirrer rundt, som om jeg har supersonisk hørelse, som om jeg er Superman med røntgenblik. Det er jeg ikke, jeg er låst fast og impotent.

Hvis der var nogen ude i gyden, ville strålerne have fået alarmen til at gå i gang, siger jeg til mig selv. Vi er okay, siger jeg til mig selv.

Hunden falder til ro, og jeg hører ikke andet. Lyset bliver ikke tændt udenfor, så til sidst går jeg i seng igen. Steph ligger på ryggen og stirrer op i loftet på en resigneret måde.

Jeg bliver stående på tæppet ved siden af sengen. “Jeg burde egentlig droppe alarmen i arbejdsværelset, men det ville være nemt for dem at komme ind igennem det blyindfattede vindue.”

“Ja, du må hellere lade alarmen være slået til.”

“Men så kan jeg ikke se ud.”

“Strålerne fanger det, hvis der er noget.”

“Det gør de vel.”

Jeg lægger min telefon tilbage på natbordet. “Man kan da kun elske vores natlige samtaler. Vores søde hvisken.” Hun siger ikke noget, hun ler bestemt ikke, men hvorfor skulle hun også gøre det? Jeg kaster et blik på de røde tal på vores clockradio. “Prøv at få sovet. Det er for tidligt at give op.”

“Hvad med dig selv?”

Jeg siger ikke til hende, at jeg mener, en af os bør holde sig vågen, til hvis nu de kommer tilbage, at jeg slet ikke burde være faldet i søvn. Det ville ikke hjælpe hende. “Jeg skal bare lige falde lidt ned, jeg kommer snart ind til dig igen.”

“Nogle gange hader jeg det her sted, ved du godt det?”

“Jeg ved det godt.”

“Vil du ikke bare overveje den tur? Tror du ikke, det ville være rart?”

“Det virker bare ikke realistisk. Det er en luksus, vi ikke har råd til.”

Steph sætter sig op. Hendes puder gnubber sig op ad sengegærdet og fremkalder en lav, knirkende lyd. “Jeg synes ikke, det er en luksus, jeg synes, det er en nødvendighed. Jeg tror, det ville hjælpe. Især dig.”

“Mig?”

“Ja, dig.” Nu ler hun, men det er en tør latter. “Jeg tror, det ville give dig noget perspektiv at komme væk, noget ro. Hvem ved? Måske ville det endda gøre dig glad.”

Jeg har det ikke godt med at gå ind i denne her samtale, mens jeg står over hende som en eller anden autoritet, så jeg sætter mig i fodenden med ryggen til, så jeg ser på hende i spejlet over kommoden. “Selv hvis vi kunne betale for det, ville jeg ikke bryde mig om, at vi tog af sted, fordi du synes, jeg har det svært. Jeg har ikke lyst til at være sådan en patient, der tvinger dig til at ofre dig og bruge penge, vi ikke har, bare for at jeg kan få det bedre, så jeg ikke får et nervesammenbrud. Jeg kommer ikke til at få et nervesammenbrud. Jeg har det fint. Jeg klarer det.”

Steph gider hverken bekræfte eller stille spørgsmålstegn ved min selvdiagnose, det kender hun mig for godt til. “Jeg har tænkt meget over det, og jeg er sikker på, det ville gå fint med Hayden. Hun er begyndt at sove meget bedre. Carla siger, at man kan leje klapvogne og det hele. Børn i Paris bliver alle sammen kørt rundt i barnevogne. Forestil dig at slentre rundt i parkerne som en fransk familie.”

Jeg ved, det aldrig ville fungere, men jeg betragter hendes drømmende, spontane smil i spejlet, og denne gang husker jeg i tide, at jeg ikke skal få hendes boble til at briste. Turen kommer ikke til at ske – det er bare en fantasi, der får hende til at smile igen – så jeg kan lige så godt lade hende have den i fred.

2

STEPH

Jeg skulle have gjort mere vrøvl, da Mark fortalte mig, at Carla havde inviteret sig selv til middag den aften. Han tilbød at aflyse – han vidste, at de eneste mennesker, jeg kunne klare efter hjemmerøveriet, var mine forældre – men jeg tænkte, at vi lige så godt kunne få det overstået. Og at det var på tide, jeg lod mig konfrontere med verden udenfor. Mine venner havde forsøgt at støtte mig, men jeg var så træt af at høre: “Men i det mindste vågnede Hayden ikke, og du blev ikke voldtaget” og andre absurde banaliteter. Mark tiggede mig om ikke at gøre et stort nummer ud af det, men som sædvanlig brugte jeg alt for lang tid på at forberede det måltid. Jeg gjorde rent over det hele som en anden neurotisk værtinde fra 1950’erne og brugte for mange penge på ingredienser fra Woolworths, som vi ikke havde råd til. Det gjorde jeg, hver gang Carla kom på besøg.

Carla intimiderede mig. Ja, jeg indrømmer det. Hun havde fået udgivet digtsamlinger og var ansat på universitetet og var alt det, jeg ikke selv var: selvsikker, elegant, karismatisk, tynd og senet. Inderst inde syntes jeg, hendes tekster var prætentiøse og ulæselige, men de havde indbragt hende adskillige lokale og internationale udmærkelser, hvorimod omtalen af mine egne udgivelser på det tidspunkt kun bestod i et par ubetalte boganmeldelser på en ukendt litteraturhjemmeside. Hun gjorde evig og altid opmærksom på, at hun havde kæmpet imod apartheid, som så mange andre såkaldte fritænkere i hendes generation. Ved enhver given lejlighed fortalte hun anekdoter om at have været tilbageholdt af sikkerhedspolitiet, om end det er svært at finde en midaldrende hvid i vore dage – bortset fra mine forældre – som vil indrømme, at de bare forholdt sig passive under apartheid. Og selvfølgelig havde hun og Mark en fortid, som gik forud for mig – som jeg ikke var en del af. Han benægtede, at de nogensinde havde haft en affære, men jeg ved snart ikke, hvad jeg skal tro.

Jeg er ikke helt fair. Jeg var ikke vild med Carla, men hun prøvede faktisk. Hun havde været sød ved os, dengang Hayden havde kolik, da Mark og jeg var skrøbelige og pirrelige efter mange måneders dårlig søvn. Hun kom forbi for at se til os og aflevere en portion linsemusaka en gang om ugen. Vi spiste det aldrig, portionerne fyldte stille og roligt fryseren op, og hvad ved jeg – det gør de måske stadig.

Den aften serverede jeg pligtskyldigt den stegte kylling og de bagte kartofler fra Woolworths, skrabede overdreven dyr chokolademousse op i portionsskåle, smilede som en geisha og listede af en gang imellem for at få lidt fred, officielt for at se til Hayden. Jeg gjorde, som man skulle, holdt op med at høre efter, mens jeg foregav at følge med i samtalen, som var domineret af Carla og den mand, hun havde taget med (sjovt nok husker jeg aftenen fuldstændig klart, men jeg kan ikke huske hans navn). Men det fangede min opmærksomhed, da talen faldt på en ferie i udlandet: Carlas henkastede forslag om, at vi tog væk i et stykke tid. Mark plejede altid at lade, som om han var enig med Carla i alt, så hun ikke skulle blive sur, så først var jeg positivt overrasket over, at han skød hendes forslag ned, men så … Paris. Paris.

Pludselig så jeg for mit indre blik et billede af mig og Mark, der slentrede hen ad Champs-Élysées, mens Hayden sov i Marks arme, og elegante franskmænd smilede varmt til os, når vi gik forbi. Jeg forestillede mig, at vi tog et hvil med kaffe og croissanter, siddende under en parasol på en charmerende fortovscafé, jeg forestillede mig, at vi spiste fransk løgsuppe og crepes til middag på en finurlig bistro; min hjerne blev fyldt af den ene kliché efter den anden. Men det var ikke bare rejsemålet, der lokkede. Jeg var simpelthen tiltrukket af idéen om boligbytte. Siden hjemmerøveriet havde stemningen i huset ikke været den samme. Den var på en eller anden måde blevet mørkere, som om sollyset ikke længere kunne finde ind. De hastigt installerede nye sikkerhedsanordninger hjalp ikke: Tremmerne for vinduerne kastede fingeragtige skygger hen over gulvet, og alarmen gik i gang, hver gang nogen åbnede en dør, så vi fór hele tiden op. Jeg tænkte vel, at hvis der boede nogle andre i huset – nogle, der ikke var os – så ville de dårlige vibrationer måske forsvinde.

Mens Mark og Carlas unge elsker slyngede meninger om Jacob Zuma frem og tilbage, listede jeg ud i køkkenet for at lave kaffe og blev overrasket og ærgerlig, da Carla fulgte efter mig. Jeg mistænkte hende for at ville opnå noget. Jeg havde ret. “Mark har brug for hjælp,” sagde hun, så snart vi var uden for hørevidde. “Han er nødt til at opsøge en eller anden. En psykolog.” Der var en snert af anklage i hendes tonefald, som om det var mig, der forhindrede ham i det. Som om det hele var min skyld. Som om jeg var sluppet billigere end ham den aften, selvom det objektivt set var omvendt. Jeg gik hen til vasken, så hun ikke kunne se mit ansigt, og skyllede stempelkanden af, selvom det ikke var nødvendigt. “Du er stærk, Steph,” fortsatte Carla. “Du er tydeligvis god til at håndtere det. Mark er sårbar over for posttraumatisk stress. Det er ikke så længe siden, at Zoë … ja, du ved. En ting som det her kan vække alle mulige latente traumer …” Bla, bla, bla. Jeg svarede ikke, målte bare kaffen op og koncentrerede mig om, at hun ikke skulle se, jeg rystede på hænderne.

Da Carla var gået, tog det mig flere timer at falde i søvn, hvorefter jeg blev vækket igen, da Mark sprang ud af sengen klokken halv tre. Det var ikke usædvanligt. Siden røveriet vågnede vi begge med et sæt ved den mindste lyd – et møl, der slog imod lampen på badeværelset, naboens hund, der gøede et stykke væk. Stiv af skræk lå jeg og ventede i soveværelset, mens han gik sin runde. Min mund blev tør, mens jeg forestillede mig det værste – et skud, et slag i hovedet, trampende skridt hen imod døren til soveværelset … Jeg vidste af erfaring, at jeg ikke ville døse hen igen, før det begyndte at blive lyst, så jeg ventede, til Mark var faldet i søvn, inden jeg tog den billige, nye bærbare og gik ind på Haydens værelse, det eneste værelse i huset, hvor jeg følte mig tryg. Som sædvanlig mindede de støn og suk, som huset afgav, når det kølede ned efter en varm dag, for meget om lyden af en skruetrækker i låsen eller listende skridt hen ad gangen. Jeg prøvede hele tiden at sige til mig selv, at Mark havde tjekket låsene og alarmen to eller tre gange, men lige meget hjalp det: De mænd, der havde invaderet vores hus, havde farvet det med deres skygger. Da jeg gik forbi badeværelset, formede det håndklæde, der hang over den åbne dør, sig til en skikkelse med en grusom kniv; den vasketøjskurv, vi tilfældigvis havde stillet fra os på reposen og glemt, var en sammenkrummet skikkelse, der sad på spring. Da jeg endelig nåede i sikkerhed på Haydens værelse, dansede mit hjerte jitterbug.

Hun sov altid skævt – med benene på tværs af sengen og dynen sparket ned omkring fødderne – og jeg lagde omhyggeligt dynen på plads omkring hende, inden jeg klemte mig ned ved siden af hende og satte mig med den bærbare i skødet. Mark var måske ikke særlig ivrig efter at komme væk, men jeg var ikke til sinds at opgive tanken. Han havde ret, vi ville aldrig få råd, men jeg kunne ikke se, hvad der var galt i at drømme om det. Der var masser af hjemmesider med boligbytte – det havde Carlas ven i det mindste haft ret i. Jeg valgte en med et billede af en luksuriøs alpehytte på forsiden og meldte mig til den 30 dages gratis prøveperiode. Jeg skulle vælge tre foretrukne rejsemål i prioriteret rækkefølge – “Vær fleksibel!” lød opfordringen under “Ofte stillede spørgsmål”. Jeg valgte Paris, dernæst Irland (der ville vi ikke behøve visum) og til sidst USA. I det meste af Europa ville vi skulle bruge et turistvisum, men det var Paris, jeg havde zoomet ind på. Frøet var blevet plantet. Mens jeg uploadede de mest flatterende billeder af vores hjem, som vi havde taget året før, da vi havde overvejet at sætte det til salg, havde jeg det, som om jeg var i gang med noget fordækt – som om jeg var ved at skrive en mail til en elsker.

Da billederne var uploadet, skrev jeg en beskrivelse i den stil, som jeg håbede, at potentielle parisiske boligbyttere ville falde for. “Bekvemt, historisk hus i det solrige Cape Town!” Historisk var en overdrivelse, om end de fleste huse på vores vej var rækkehuse i victoriansk stil. Så tilføjede jeg “trygt”, men fik dårlig samvittighed og slettede det. Men det var trods alt ikke totalt løgn. Min far var kommet kørende fra Montagu morgenen efter hjemmerøveriet, bevæbnet med sin svejsebrænder og vognen fuld af armeringsstænger, og vores skydevinduer var nu udstyret med solide ståltremmer. Mark havde mumlet noget om æstetikken, men han havde ikke forhindret min far i at omdanne huset til Alcatraz. Det ville han ikke have vovet. Han viste sig ikke ret meget for min far den dag, undgik den tavse anklage, der hang i luften: Du burde have passet bedre på din familie, dit røvhul.

Så begyndte jeg at google flybilletter. Air France havde et særligt tilbud i februar, hvis vi bestilte inden for de næste tre dage – alle brikkerne var ved at falde på plads. Jeg besluttede at lade være med at kontakte nogen på boligbyttesiden med det samme. Jeg ville lade det være op til skæbnen, vente på at høre fra dem først. Jeg sov dejlig dybt i en time, inden Hayden vækkede mig klokken seks.

Om morgenen ville jeg ikke risikere et skænderi og fortalte derfor ikke Mark, at jeg havde tilmeldt mig på hjemmesiden. Endnu en hård nat havde gjort ham gnaven, og han tog på arbejde uden at sige ret meget andet end: “Lås porten efter mig.” Jeg fandt Haydens morgenmad frem og satte hende foran et børneprogram i fjernsynet. Jeg var ikke sulten, men hentede alligevel den halvtomme skål med chokolademousse i køleskabet og spiste den med en ske, mens jeg tjekkede mails. To fra banken om, at vi igen havde opbrugt vores kassekredit, men ikke noget fra boligbyttesiden ud over en automatisk takkemail, fordi jeg havde meldt mig til.

Min mor ringede for at høre, hvordan vi havde det, som hun gjorde hver morgen, og da jeg havde lyttet til hendes sædvanlige bønner om at lade Hayden være hos dem i nogle dage, fortalte jeg hende om idéen med boligbytte. Hun var straks entusiastisk, primært fordi hun var desperat efter at få os ud af Cape Town, som hun nu tænkte på som en fjendtlig, farlig by. “Og hvad siger Mark?”

“Han er ikke så vild med tanken. Og vi har heller ikke rigtig råd.” Jeg prøvede at lade være med at dvæle ved det faktum, at hvis jeg havde taget mig sammen og fundet et arbejde, så ville vi formentlig have pengene.

“Du må tvinge ham til det. Vi kan låne jer til flybilletterne, er det ikke rigtigt, Jan?” Min far mumlede nogle strubelyde i baggrunden.

“Det kan jeg ikke tage imod, mor.” Deres B&B havde haft svært ved at løbe rundt, lige siden de havde købt det to år forinden.

“Vi kan godt finde de penge. Det er på tide, at Mark gør dig til sin førsteprioritet, min pige.”

“Det har været svært for os alle sammen, mor. Han gør sit bedste.”

Hun mumlede noget, jeg ikke kunne tyde, men lod emnet falde. Hun var meget konfliktsky.

“Hvordan går det med forretningen, mor? Har I fået nogle bookinger?”

“Vi får to hollændere, der kommer i en uge. Bøsser.”

“Ved far godt, de er bøsser?”

“Åh, Steffie. Han sidder ikke helt fast i den mørke middelalder. Og så er vi tomme indtil marts.” Hun tøvede. “Vi kunne passe Hayden, hvis I tog af sted.”

“Jeg ville da tage Hayden med, mor.”

“Vi ville synes, det var så hyggeligt. Det ved du.”

Jeg lod hende blive ved med at prøve at overbevise mig, mens jeg googlede “bedste ti ting at lave i Paris i februar” og tjekkede mail fra tid til anden. Og det var der, jeg så mailen fra boligbyttesiden: Hej Stef198, Petit08 har sendt dig en besked! Klik for at se mere … Jeg afsluttede samtalen og åbnede mailen. Bonjour Stephanie et Mark! Jeres hus ser hyggeligt ud! Se vores vi kan komme lige når I vil J a bientot!!!! Fra Mal et Junie Petit.

Jeg klikkede på linket, som førte hen til Petit-parrets boligside og et lille portræt af et par, der så ud til at være i 30’erne. De stod tæt sammen for at kunne tage et billede af sig selv, solbriller i panden, en dobbelt dosis hvide tænder. De var reklamebranchens drøm: blonde og glade. Der var seks billeder af deres lejlighed, flest udefra – det eneste billede indefra viste et fritstående badekar med et vinrødt håndklæde draperet over kanten – samt en kortfattet beskrivelse: “Stilig luksusbolig med fantastisk beliggenhed i byernes by!!! Egnet til 2 eller 3 personnes.” Ejendommen så vejrbidt og elegant og typisk fransk ud med en stor solid trædør og smalle vinduer med snirklede metalbalustrader under. Der var ingen anmeldelser, men hvad så? Vi havde heller ingen anmeldelser. Måske var de førstegangsboligbyttere ligesom os.

Jeg tøvede ikke. Bonjour! skrev jeg. Skønt at høre fra jer.

3

MARK

Bilen bag mig dytter, så snart lyset skifter, og sender mig ud af endnu en vag forestilling om maskerede mænd, der råber ordrer. Jeg giver mig med vilje god tid til at løsne håndbremsen og køre videre. Habitten bag mig – en fyr på højst 25 i åben Porsche – gestikulerer vredt, og jeg spiller rollen som affældig olding. Før i tiden havde Cape Town ry for at være gemytlig og afslappet, men nu virker det, som om byen er blevet løbet over ende af stramme forretningstyper, der ville ønske, de var i L.A.

Fyren forfølger mig hele vejen til trafiklyset ved Buitengracht, og jeg kan mærke hans stirren i bakspejlet. Engang ville jeg have stirret igen, men i dag magter jeg knap nok at skæve til ham; hvis livet giver mig flere lussinger lige nu, går jeg måske helt i opløsning.

Jeg er så træt. Ironisk nok har Hayden sovet bedre end nogensinde i de sidste par uger. Hun er kun vågnet én gang eller slet ikke i nattens løb, men jeg kan stadig ikke sove – eller stadig ikke give mig selv lov til at sove. Rationelt set ved jeg, at det ikke gør os mere sikre, at jeg er oppe hele natten. Jeg ved, at det ikke er godt for hverken mig selv eller Steph eller Hayden, når hver eneste lille opmærksomhed eller hjælp, de venter af mig, bliver en krævende prøvelse, fordi jeg er så udmattet. Jeg bliver irritabel, og jeg ved godt, at det burde jeg ikke være. Men jeg kan alligevel ikke sove. Hvad nu, hvis de kommer tilbage? Hvis jeg er vågen, vil de ikke komme ind til Steph.

Jeg prøver at distrahere mig selv ved at tænde for bilens iPod. Shufflefunktionen vælger “I’m a Funny Old Bear”, og jeg bliver sendt tilbage til Zoës præmieoverrækkelsesceremoni i 1. klasse. Hvor skolens sal var proppet med mødre og fædre, der så fortabte ud, fordi deres egne fædre aldrig ville have drømt om at deltage i en så uvæsentlig begivenhed. Børnene sang netop denne sang om Peter Plys, og det slog mig, hvor glade de virkede. På en eller anden måde havde min datter undveget min egen barndoms kedelige, gnavne omsorgssvigt, og der var noget ved denne enkle kendsgerning, der gav mig en klump i halsen. Jeg begyndte at græde, da de jublede sig igennem omkvædet. Det var hendes sidste præmieoverrækkelsesceremoni.

I virkeligheden er det en lettelse at pille ved det gamle sår, den gamle smerte, i stedet for ved vores mere nylige traume. Jeg kigger i bakspejlet igen og forestiller mig, at Zoë sidder fastspændt på bagsædet. Men der ville hun selvfølgelig ikke sidde længere. Hun ville være 14 og sidde på forsædet. Åh gud.

Der gik mange måneder, før jeg kunne få mig selv til at tage hendes autostol ud af bilen. Der er stadig to huller der, hvor den sled sig igennem bilens betræk, og stadig en collage af pletter fra al den mad, hun spildte som lille.

“Hvorfor er du ked af det, far?” forestiller jeg mig, at hun siger.

“Det er jeg ikke, skat. Bare … træt.”

“Er det den nye pige? Din Anden Datter?”

Fyren bag mig dytter igen, afbryder min fantasi. Ikke bare ham, men en hel række af biler bag mig. Denne gang stikker jeg undskyldende hænderne i vejret og kører af sted. Jeg tjekker bakspejlet igen, og der er stadig tomt på bagsædet. Jeg skifter til morgenradio for at lukke stemmerne ude.

Da jeg har klemt mig ind i den lillebitte underjordiske parkeringsbås, scanner jeg mig ind til elevatorerne på Melbourne City Campus. Dengang jeg blev sparet væk af University of Cape Town – “Instituttet er ved at blive omstruktureret til mere relevante og produktive forskningsområder, Mark, og vi har simpelthen ikke brug for to specialister i victoriansk litteratur. Maeve er så heldig, at hun får lov at beholde sit område, og det er kun, fordi hun har højere anciennitet end dig” – blev jeg tilbudt job to andre steder. Jeg valgte jobbet på Melbourne City Campus, fordi det indebar længere, universitetsagtige kurser. Dengang troede jeg, det var vigtigt, men jeg skulle hellere have valgt CyberSmarts-jobbet. Så ville jeg have kunnet holde mine resultatbaserede vejledningstimer online, hjemme i mit eget arbejdsværelse, og have taget en lur, ind imellem at jeg tjekkede mails.

Jeg hilser på Lindi i receptionen og går hen ad gangen på sjette sal, hvor skiltene med Kommunikation, Networking og Korrespondance viser hen imod det kontor, jeg har fået anvist. Dette “campus” – som egentlig bare er en anonym samling kontorer og mødelokaler – blev indrettet for kun tre år siden, men dørene hænger allerede, og gulvfliserne løsner sig, så jeg er nødt til at give døren et skub med skulderen hver morgen. Der er sat tre hylder op på den ene væg, hvor der ligger et par rodebunker med mapper og papirer. Jeg har stadig ikke taget mig sammen til at flytte mine bøger herhen, og jeg ved, at det er, fordi det ville signalere en eller anden form for engagement. 25 års forældet ekspertise om victoriatiden (for slet ikke at nævne den elizabethanske periode og den tidlige moderne tid) ligger stadig og samler støv i kasserne derhjemme.

Jeg går ud i tekøkkenet og fylder min vandflaske. Jeg har virkelig lyst til kaffe, men der er kun billig pulverkaffe, og jeg har stadig ikke fået købt mig en stempelkande til kontoret. Mens jeg står bøjet over hanen, hvor vandet løber langsomt, kan jeg mærke, at der kommer nogen ind i den smalle plads bag mig. Køkkenet er så lille, at der er en uudtalt regel om, at man ikke går derud, hvis der er en anden, men nu mærker jeg en hånd, der lægger sig på min arm.

“Hvordan har du det, Mark?”

Jeg vender mig akavet om mod Lindi, der nu blokerer for enhver flugtvej.

“Fint, tak, og du?” siger jeg, i håb om at hun vil lade det blive ved det.

Men det gør hun ikke. “Nej, jeg mener det virkelig. Det var sådan en forfærdelig ting, der skete med dig og din dejlige familie.” Hun har ikke engang mødt Steph eller Hayden – jeg kunne selvfølgelig ikke drømme om at tage dem med herhen.

“Tak. Vi er okay.” Jeg vil ikke have denne her samtale. Min dejlige familie og forfærdelige ting hører åbenbart sammen. Tænk bare, hvordan Lindi ville opføre sig, hvis hun vidste det med min første familie. Hun prøver bare at være venlig, men når hun spørger på denne her måde, føler jeg mig bidsk og trængt op i en krog, og jeg har ikke lyst til at være uhøflig over for en af mine få venner her på stedet.

“Jeg vil gerne have, du er okay,” siger hun.

“Mmm, tak,” siger jeg igen og vender mig demonstrativt om mod vasken igen, hvor min flaske er fuld og flyder ynkeligt over ned i afløbet.

Til sidst fanger Lindi pointen og flytter sig.

Da jeg sjosker hen ad gangen til lokale C12 med min vandflaske i hånden, går det op for mig, hvor krumrygget jeg er blevet. Jeg retter ryggen og trækker skuldrene tilbage, ruster mig til “Almen litteraturhistorie niveau 1”, der lige så godt kunne hedde “Lær at stjæle lektorens livsglæde”. Jeg spadserer ind med et trist, anstrengt “Godmorgen”, der oser af falsk munterhed. Der bliver kun skruet en ganske lille smule ned for småsnakken i lokalet, mens jeg finder stikordene frem på overheaden. Da jeg begynder at undervise, kigger de fleste af de unge på mig med en eller anden variation af væmmelse og foragt, som om jeg er sandkorn i deres vaseline. I dag handler det om krigslyrik, men det kunne være hvad som helst. Jeg var faktisk interesseret i den slags, da jeg var yngre – jeg havde vel bedre lærere end mig selv – men jeg kan ikke komme på en måde at engagere disse studerende på. De stirrer på mig, dampende som vrede kunder, der ikke får det, de har betalt for. Jeg bliver opmærksom på monotonien i min stemme, og jo mere jeg taler, jo mere ængstelig bliver jeg.

På en eller anden måde bliver klokken ti. Da jeg kommer tilbage til mit kontor, tjekker jeg mails, ignorerer fællesmailene fra instituttet og klikker på en besked fra Steph. Selv nu får mit humør straks et løft, hver gang jeg ser hendes navn i min indbakke.

Hej Mark

Jeg sagde ikke noget i morges, for jeg ville have, det skulle være en overraskelse, men du skal bare lige vide, at jeg har meldt mig som boligbyttesøgende. Her er info om det sted, der svarede – de lyder supercool og franske!

Mor og far vil gladeligt låne os penge til billetter – så der er ingen undskyldning!

Jeg ved, at du inderst inde er vild med idéen, og at du nok skal komme på bedre tanker – det bliver sjovt for os alle tre, og det vil være godt for os.

Jeg elsker dig.

S

Det kommer bag på mig, at min første indskydelse er at blive indigneret. Hvordan kunne hun gøre det, når jeg allerede har sagt nej? Men jeg kan fornemme den råddenskab, der er opstået i vores ægteskab efter det forpulede hjemmerøveri, og jeg ved, at jeg er nødt til at gøre mig ekstra umage for at være positiv. Jeg kan se, hvor meget Steph prøver – og desuden ved hun alligevel, at hun vil få overtalt mig med sit “Jeg elsker dig.”

Jeg drejer rundt på stolen og stirrer ud ad vinduet på landskabet af kasseformede airconditionanlæg på tage og asfaltbelægninger i baggårde og bjerget bag dem, der toner truende frem på en skoldende, klar himmel. Paris … Hun kender mig – jeg har altid haft lyst til at se den by. Jeg kan ikke bebrejde Stephanie, at vores økonomiske situation er så elendig.

Jeg vender mig mod skærmen igen og klikker på det link, Steph har sendt. Det ligner en af de der klassiske parisiske ejendomme i en smal gade med et lille torv for enden, omgivet af træer. Deres kvarter lyder rart, åbenbart er det tæt på alle attraktionerne, men stille, i nærheden af Montmartre, hvor kunstnerne boede, og hvor den der store, hvide kirke ligger.

I et andet liv ville det have været en god idé. Men ikke i dette, ikke nu. Selv hvis vi kunne tage imod penge fra Stephs forældre til at trutte rundt i udlandet, ville det ikke være så romantisk, som det lyder, at skulle hale Hayden rundt i en fremmed by. En artig lille fransk pige i barnevogn igennem de parisiske parker lyder hyggeligt, men vi ved begge to, hvordan Hayden bliver, når hun skal tisse, når hun er sulten, når hun er træt, når hun har det for varmt eller fryser – og ikke bare Hayden. Det er helt naturligt for små børn. Steph er ikke realistisk.

Jeg klikker på boligbytternes profil og ser et poleret ungt par med efternavnet Petit, der har lagt nogle turistlinks ind i deres husbeskrivelse. Jeg læser en hel liste over litterære vandreture i Paris, og før jeg ved af det, er der gået 20 minutter. Bare tanken om at slentre på de samme brosten som Hemingway og Gauguin og Monet og Balzac og Foucault – og Woody Allen. Det ville være noget andet end at slentre hen ad de præfabrikerede indendørs brosten fra år cirka 2008 i storcentret Canal Walk. Steph valgte rigtigt – jeg har altid haft lyst til at se byen, og jeg er lige kommet i tanker om en måde, jeg kan få det til at fungere på.

Jeg tager telefonen og ringer til Stephs forældre. Jeg bliver lettet, da det er Rina, der tager den. Jan og jeg kommer ikke godt overens – han er kun fem år ældre end mig og stoler ikke på, at jeg tager mig godt af hans datter, selvom jeg altid har behandlet hende med kærlighed og respekt. Men jeg er selv far til døtre, så jeg forstår ham godt – jeg ville også hade mig.

“Hvordan kunne du gøre det, Mark?”

Dét var hurtigt. Jeg er først lige kommet tilbage med min daglige grande fra kaffebaren nedenunder. Rina må have ringet til Steph lige med det samme.

“Jeg ville også gerne overraske dig. Jeg troede, du ville blive …”

“Jeg ringer til mor med det samme. Jeg siger til hende …”

“Vent nu lige, Steph. Tænk over det.” Jeg rejser mig og lukker døren til mit kontor, men jeg er stadig nødt til at dæmpe stemmen for ikke at blive hørt igennem papvæggene. “Hvis du tænker over det et øjeblik, så ved du godt, at det ville være en dårlig idé at tage Hayden med til Paris. Hun ville hade det.”

“Nogle gange er du så fjern over for hende, Mark. Det får mig til at tænke på, om …”

“Begynd nu ikke på det. Lad nu være, skat. Du ved, hvordan jeg har det.” For jeg elsker Hayden og alt, hvad jeg forbinder hende med. For selvom det var et uheld – jeg gik ud fra, at Steph tog p-piller, og hun gik ud fra, at jeg var blevet steriliseret – så vil jeg aldrig glemme, hvordan det føltes, da Steph fortalte mig, hun var gravid. Min utvetydige glæde kom lige så meget bag på mig selv som på hende. For en gangs skyld sejrede mine følelser over min tvivl, og der gik et stykke tid, før jeg forstod, hvorfor jeg var så glad. Jeg var så forelsket i Steph, at det føltes, som om verden glødede omkring hende. Hun var min chance til – den, jeg troede, jeg aldrig ville få og bestemt ikke fortjente – og den gave, det var at skulle have et barn, føltes som en del af min forløsning. Selvfølgelig var tanken om et andet barn også sovset ind i skyld og sorg, men det hjalp at tænke på, hvor glad Zoë ville være blevet for en søster.

“Det er så svært for dig at sige det, ikke? At du elsker Hayden.”

Jeg tænker på, hvor forskellige de to piger er. Zoë, guldhåret og altid gnistrende og parat til en udfordring, præcis som sin mor, og lille, mørke Hayden, klynkende, krævende og plaget af mareridt. Jeg spekulerer på, hvor meget af det mørke jeg selv har givet videre til hende. Jeg var en anden mand, da Zoë blev født, fuld af den glade tryghedsfølelse, der kunne opmuntre en lille pige til at gå på eventyr, men med Hayden … Og alligevel betyder det, at når Hayden har et af sine magiske øjeblikke, så skærer det som en kniv igennem alt lortet. Jo, jeg elsker hende, men jeg gider ikke sige noget letkøbt, bare fordi Steph stikker til mig, så jeg taler bare videre. “Dine forældre vil gerne være sammen med Hayden, og Hayden elsker at være hjemme hos dem. Det er den perfekte plan. Og desuden ville hun skulle betale fuld pris for flybilletten, hvis vi tog hende med til Frankrig, fordi hun er blevet to. Det sparer vi dine forældre for.”

Hun tøver, og jeg kan mærke, hun er begyndt at høre, hvad jeg siger. “Du skulle have talt med mig om det først.”

“Du ville aldrig være gået med til det.”

“Til at svigte min datter, så vi kan tage på ferie? Du har ret, det ville jeg ikke.”

“Præcis.”

“Nå, men fuck det. Nu har jeg slet ikke lyst til at tage af sted. Du syntes, det var en åndssvag idé. Jeg ved ikke, hvorfor du pludselig er så …”

“Billetterne kan ikke refunderes.”

“Har du allerede købt billetter? Hvad …”

“Tja, din mor har. Hun ville ikke have, det skulle ende med, at du ikke kom af sted. Hun mener, det ville være godt for os – for os alle sammen. Og jeg er enig. Hayden kommer til at elske sin ferie lige så meget, som vi kommer til.”

“Jeg har ikke lyst til at tage af sted uden hende, Mark.”

“Det var dig, der gerne ville af sted, Steph. Det ved jeg, du gerne ville. Og Rina overbeviste mig om, præcis hvor meget vi har brug for det.” Jeg ved godt, det ikke er fair at give Rina skylden, men hun bakkede mig virkelig op. “Tænk på det sådan her: Det bliver den bryllupsrejse, vi aldrig fik.”

“Du er et røvhul,” siger hun, men hun lyder ikke særlig vred. Hun skal nok blive overbevist.

4

STEPH

Jeg mærker stadig en snert af dårlig samvittighed – og bitterhed – når jeg tænker tilbage på, hvor nemt Mark fik manipuleret mig til at lade Hayden blive hjemme.

Jo, jeg vil da indrømme, at en forræderisk del af mig nød tanken om at frigøre mig fra den daglige rutine i nogle dage, sove længe og gå på restaurant og museum uden et lille barn på slæb. Men tanken nagede stadig: Hvorfor vil du egentlig ikke have, at vores datter skal med os, Mark? Det var ikke, fordi han nogensinde havde været decideret kølig over for hende, men siden hjemmerøveriet havde jeg ikke kunnet lade være med at lægge mærke til, at der havde sneget sig en vis distance ind i hans forhold til hende.

Jeg var vel også påvirket af, at Mark havde ombestemt sig så pludseligt. Det virkede, som om forventningen om ferien havde vækket noget i ham, noget, der havde ligget i dvale siden den aften, de svin invaderede vores hjem. Jeg lod ham tage sig af det praktiske og kommunikere med Petit-parret – hver morgen læste han de sjoveste af deres tydeligvis Google-oversatte beskeder højt for mig i sengen – og han kastede sig helhjertet ud i planlægningen: Han bookede visumaftaler, downloadede kort og pløjede sig igennem TripAdvisor for at finde anbefalinger på billige restauranter. Jeg forsøgte desperat hverken at komme til at sige eller gøre noget, der kunne lægge en dæmper på hans humør. Selv huset syntes at tillægge sig en lettere atmosfære, som om det vidste, at det snart skulle beværte et par nye beboere, som ikke var så deprimerende. Tjek, tjek, tjek, det hele faldt bare på plads. Vores visumsamtaler forløb uden problemer, og Mark kunne klemme en uges orlov ind, lige før semesteret begyndte midt i februar.

Carla var måske ikke min bedste veninde, men hun bød også ind ved at tilbyde at være kontaktperson for Petit-parret og give dem nøglerne, når de kom. Et par dage før vi skulle af sted, dukkede hun op hjemme hos os og smed et stykke plasticindpakket tøj i favnen på mig. Jeg lynede posen op, og der viste sig at være en chokoladebrun kashmirfrakke indeni. “Du må låne den,” sagde hun. “Den burde passe dig, den er lige et par numre for stor til mig.” Uanset om det var en skjult fornærmelse eller ej, så var jeg taknemmelig, fordi hun havde tænkt på det. Frakken var smuk.