Johanna Frid, f. 1988, boede i København i fire år, før hun flyttede tilbage til Stockholm i 2018. Hun debuterede som forfatter sammen med Gordana Spasic i 2017 med digtsamlingen Familieepos, der blev indstillet til Katapultpriset og Sveriges Radios lyrikpris. Nora eller Brænd Oslo Brænd indbragte hende i 2019 den prestige- fyldte svenske pris Dagens Nyheters kultur-pris. Frid bliver blandt andet rost for sin særlige evne til at dissekere og udstille tids-ånden med sproglig finesse og sort humor, så man klukler sig vej gennem siderne. Samtidig binder romanen med sine skandi-naviske hovedpersoner Sverige, Danmark og Norge sammen på en herlig måde. Den kan nærmest klassificeres som en slags lit-teraturens SAS - et moderne skandinavisk mustread. Romanen er solgt til flere lande, og Johanna Frid skriver for øjeblikket på sin næste roman.

NORA eller BRÆND OSLO BRÆND

er oversat fra svensk efter

NORA eller BRINN OSLO BRINN

Copyright © Johanna Frid 2018 by Agreement with Grand Agency
Dansk udgave copyright © Gads Forlag 2019

ISBN trykt udgave: 978-87-12-05895-3

ISBN e-bogsudgave: 978-87-12-05896-0

1. e-bogsudgave

Omslag: Harvey Macaulay/Imperiet
Omslagsfoto: Unsplash og Shutterstock

Bogen er sat med Minion hos BogGrafisk

E-bogsproduktion: AtriTeX Technologies Ltd.

Oversættelsen er støttet af

Citatet side 46 er fra Agneta Pleijels roman

En vinter i Stockholm (1997)

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Ophavsretten sikrer, at forfatterne og forlaget får betaling for deres arbejde. Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med COPY-DAN,
og kun inden for de i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at citere med kildeangivelse i anmeldelser.

www.gad.dk

Dette værk er fiktion. Navne, personer, virksomheder, organisationer, steder og begivenheder er et produkt af forfatterens fantasi eller anvendes i fiktiv sammenhæng. Enhver lighed med virkelige nulevende eller afdøde personer eller hændelser er tilfældig.

Efter ønske fra forfatteren er enkelte replikker ikke oversat fra svensk. Dansk oversættelse forefindes bagerst i bogen.

Jeg har sagt så meget men det har ikke hjulpet

Thomas Tidholm: Meningen (2001)

1

Mit sprog i din mund

Alt begyndte i et billede.

Det var en våd juliaften, og Emil og jeg var ved at pakke. Dagen efter skulle vi med toget til Odense og besøge hans forældre. Jeg var nervøs og rastløs og havde en murrende smerte i kroppen. Nogle uger før havde jeg fået at vide, at jeg havde en ufarlig cyste på æggestokken, og den optog mig. Den og så morgendagen. Jeg havde mødt Emils forældre før, men ikke så mange gange, og jeg talte meget dårligt dansk. Jeg var efterhånden blevet bedre til at forstå, hvad folk sagde, men når jeg svarede på svensk, så danskerne helt blanke ud. Jeg vidste ikke, hvad jeg kunne forvente, hvordan jeg skulle opføre mig, knap nok hvad jeg skulle pakke. Emil sad ved computeren, og uden for vinduet larmede Amager Boulevard af udrykninger, den vedholdende regn og blæsten, der altid fik København til at hyle og tude. Jeg lagde tøj sammen uden systematik, gik i stå, stirrede længe på en blå trøje, fortabt i fantasier om cyster og Emils forældre. Hvad nu, hvis de faktisk hadede mig?

Jeg blev revet ud af mine tanker, da Emil kaldte på mig og sagde, der var noget på computeren, jeg skulle se, en oprørende debatartikel i Politiken om den danske lyrikbølge. Jeg læste og skulle lige til at sige noget, da jeg fik øje på et billede på skærmen, den del af Facebook, hvor man kan se, at man har fået en besked. Det var et sort-hvidt profilbillede. Hun strålede, det kunne man se, selv om billedet var lille. Hun var måske tyve, og hun smilede lige ind i kameraet. Billedet var beskåret, så ansigtet fyldte det hele, lutter kindben og fregner og det der vidunderlige smil. Hun havde kunnet hedde Synnøve eller Wenche eller Ragnhild, men Nora var et helt normalt navn. Norsk og normalt.

Det var en mavepuster. Jeg glemte, hvad jeg ville have sagt om Politikens litteraturanmelder Lilian Munk Rösing og blev ubehageligt bevidst om min krop, mine hænder. Nora var Emils ekskæreste. Jeg vidste ikke, at de stadig havde kontakt. Det brændte i kinderne. Ordløsheden voksede, blev til en følelse af skam. Jeg mumlede et eller andet og lod, som om jeg ikke havde set noget smukt og privat. Jeg mærkede et nyt, fremmed landskab tage form indeni.

Vi havde kendt hinanden i snart et år og været kærester i nogle måneder. Vi var efterhånden blevet bedre til at forstå, hvad hinanden sagde, trods sprogforbistringen. Man skal ikke bare lære et andet menneske og et andet skandinavisk sprog at kende, men også hvordan det menneske taler sit eget skandinaviske sprog. Dansk blev langsomt mere begribeligt for mig i Emils mund, og han talte også mere svensk nu. Første gang vi mødtes – en septemberdag på en bænk i solen – fattede jeg ikke et ord. Jeg sad og pulsede på en cigaret i måske et halvt minut, før jeg forstod, at Emil gerne ville låne min “lighter”. Vi studerede sammen, og jeg følte mig enormt dum over ikke at kunne skelne noget som helst i ordstrømmen. Da Emil og den anden danske studerende sagde noget den første studiedag, holdt jeg simpelthen op med at høre efter. Det var værre end en radio, der er indstillet mellem to stationer, mere som at forsøge at skylle ris i et dørslag med for store huller eller læse i kaffegrums. Emil havde boet i Sverige i et år og havde et rudimentært greb om sproget – han kunne godt dechifrere den overordnede mening, men tog somme tider fejl af detaljer (under en forelæsning havde han engang understreget ordet kotte i den tekst, der blev drøftet, og hvisket: Hvad betyder det der?). Selv om de andre på holdet også syntes at have svært ved at kommunikere med ham og den anden dansker, lod det ikke til at gøre noget indtryk på dem. Måske var det nok, at de forstod hinanden. Måske var afstanden simpelthen for stor, til at man kunne slå bro over den. Hvordan det end var, så forstod Emil mig bedre, end jeg forstod ham, når vi sad sammen og røg i pauserne, hvilket gjorde samtalen underligt haltende. Det var første gang, jeg kom i kontakt med det ansigtsudtryk, som jeg senere lærte er standard, når skandinaver mødes – en skrækslagen stivnen og en uvilje mod at indrømme, at man faktisk ikke forstår noget. De fleste foretrak at lade sprogforbistringen og forvirringen vokse, så samtalen efterhånden løb ud i sandet. Der på bænken var det en triumf, at jeg til sidst kunne række ham min tändare. Det hedder jo trods alt også lighter på engelsk. At lære mig selv at forstå dansk var en meget aktiv beslutning. Den gradvise forståelse, som jeg troede gjaldt for nabolandene, fandtes overhovedet ikke; det krævede Google Translate, sved og lange diskussioner om tolkninger med min kammerat Peter, der havde boet i København i lang tid. Det efterår faldt det mig ikke ind, at der skulle være noget romantisk i at lære et sprog for en andens skyld. Både romantisk i en slags idealistisk forstand, en forfængelig ide om faktisk at kunne forstå noget af et andet menneskes verden, men også romantisk, som når man giver et andet menneske blomster eller tømmer opvaskemaskinen. Noget meget konkret og samtidig symbolsk. Selv om svensk og dansk er nabosprog, er der store lydlige forskelle og afgørende ord og sætningskonstruktioner, der adskiller sig markant. Med andre ord er det et ambitiøst arbejde. Men det var ikke forelskelse, der fik mig til at beslutte at trænge ind i disse forskelle. Der var ingen særlig grund, bare en pludselig målbevidsthed. I december syntes jeg, at jeg beherskede sproget godt nok til at mødes med Emil på tomandshånd. Han var kun i Stockholm et par dage til noget undervisning, og vi aftalte at drikke en øl. Han foreslog i en mail, at vi jo kunne skrive små sedler til hinanden, hvis samtalen blev for svær. Hen over julen blev vores mails længere, og vi sås igen et blæsende døgns tid i København i begyndelsen af januar. Vores forhold udviklede sig i takt med min forståelse af det danske. I marts kunne jeg forstå Skønlitteratur på P1, og Emil spurgte, om vi var kærester.

Nu var det juli, og i slutningen af august skulle Emil flytte til Stockholm. Tre måneder er ikke særlig lang tid at være sammen, men længe nok til at etablere noget, som føles både trygt og smukt. En veninde sagde, at Emil havde hjerter i øjnene, når han så på mig. Jeg kunne selv ikke se det, men somme tider kunne jeg mærke på hans blik, at hun havde ret. Jeg havde stor tillid til ham, så stor, at det overraskede mig. Men billedet af Nora fik mig til at vakle. Jeg undskyldte mig og låste mig inde på toilettet og sad længe på wc-brættet og stirrede på fliserne. Jeg var varm i ansigtet, hjertet bankede. Jeg sad i bundløst pis og forvirring. Hvor godt kendte jeg Emil? Jeg vidste, at han var trofast over for sine venner, at han var sød over for sine søstre, at han skrev sine digte med rørende pligtfølelse. Han var hjælpsom, meget opmærksom – men han havde også en anden side, noget andet … Da jeg et par måneder forinden havde fået en visdomstand opereret ud, havde jeg skrevet til ham, at jeg havde lyst til at skrige. Han svarede: Skrig. Af en eller anden grund blev jeg overrasket over det. Måske forelsket.

Men hvor meget vidste jeg egentlig? I mine øjne skinnede han, han blændede. Jeg kunne ikke se ham ordentligt.

2

Plassen min

Dagen efter sad vi punktligt i toget. Vejret var slået om; nu var der hedebølge, og temperaturen lå et godt stykke over de tredive. Varmen var trykkende, og DSB uddelte vandflasker og skabte dermed lidt hygge midt i dette forvarsel om Jordens undergang. Emil læste E.T.A. Hoffmann, som så frygtelig kedelig ud. Jeg bladrede ligegyldigt i Ulysses og tænkte, at den måske engang kunne bruges til at lægge under et bordben eller tætne et vindue. Landskabet udenfor var smukt og grønt.

“Hörs ni ofta,” sagde jeg lige ud i luften, apropos ingenting. Emil så op. Et øjeblik så det ud, som om han faktisk troede, det var Hoffmanns musekonge, jeg tænkte på. Nej, ikke sådan vildt meget, en gang imellem måske …

“Du och Nora,” sagde jeg og bøjede mig ned mod taskerne, ramt af en uimodståelig trang til at flytte på posen ved mine fødder.

“Nej,” sagde han.

Et ældre par ved siden af forsøgte at løse henholdsvis sudoku og krydsord uden større entusiasme. Sveden drev i togvognen. Den prikkede på overlæben og i armhulerne.

“Hun bor jo i Oslo,” sagde Emil, som om det skulle være en forklaring. Oslo lød mistænkeligt meget som arsle, røvhul. Orschlo. Hun bor jo i Arsle, oversatte jeg.

Jeg sagde ikke noget om de lige, hvide tænder eller om håret, ikke engang om de fantastiske øjne, men jeg kunne ikke lade være med at sige, at jeg havde set, hvad hun havde skrevet. At jeg havde set det ved en fejl. “Det var inte med flit.”

Emil rynkede panden.

“Vi skriver en gang imellem,” sagde han, “ringer til hinanden nogle gange.”

Han lød helt upåvirket. Mine tarvelige spørgsmål rørte ham ikke det mindste. Jeg ventede på, at han skulle sige noget mere, men det gjorde han ikke. Pludselig følte jeg mig banal og virkelig, virkelig åndssvag. Emil bladrede højlydt i Hoffmann.

Men billedet af Nora var ikke banalt. Det blev siddende i mig, ætsede sig fast, det sved og slog i vinden som et flag. Jeg stirrede ud ad vinduet, på det ældre par. Bogen gled ud af hånden på mig. Tænderne, håret, munden. Jeg forsøgte at samle, hvad jeg vidste om hende, rekonstruere brudstykker af samtaler, detaljer registreret i forbifarten. Hun arbejdede i en børnehave. Hun købte tøj for sin løn.

Emils blik var som klistret fast til bogen.

Jeg vidste, at de havde været sammen i godt et år, at hun var et par år yngre end os begge to, og at de havde mødt hinanden på en højskole i København. Mens de var ved at etablere et liv sammen i København, blev Emil optaget på en uddannelse i Sverige et par uger efter semesterstart, fordi der blev en plads ledig, planerne blev ændret, og Nora flyttede hjem til sin far i Oslo. Tanken var, at Emil skulle komme senere, men så slog hun op, til dels med den begrundelse at hun “ville rejse”. Emil fortalte mig om det en vinterdag, da vi gik tur langs Årstaviken, og jeg havde moret mig lidt over, at han lød så vred, og hun så ung. Nu føltes det ikke længere særlig sjovt.

Vi var over halvvejs til Odense nu. Sudoku-parret var stået af i Slagelse. Vi kørte over broen, hvor Karl XII havde marcheret, eller altså, dengang var der jo ingen bro. Emil havde fortalt mig, at der langt ind i 90’erne kun var færger mellem Sjælland og Fyn. Vi kørte over Storebæltsbroen og krydsede samtidig en grænse. Pludselig slog tanken ned i mig: Hvor skulle jeg tage hen, hvis det ikke gik? Emil plejede at tage hjem til sine forældre en uge hver sommer, hvilket som regel faldt sammen med forældrenes årlige besøg på et badehotel i Jylland. Han tog altid sin kæreste med. Han havde været der to somre med Nora – den første var de kærester, den anden var et par måneder, efter at det var forbi. Anden gang havde med andre ord været en bolleferie, der for Emils vedkommende endte med sviende smerter, tissetrang og en klamydiadiagnose (Nora havde givet den gas i Oslos natteliv i de måneder, de ikke havde set hinanden).

Nu var det min tur til at opleve Odense i sommerskrud og lægge yderligere en farve til Emils skandinaviske flagguirlande. Jeg spekulerede på, om han mon ville gøre den komplet med et finsk flag, men spurgte ikke. Varmen gjorde sædet klæbrigt, en fugtighed, som man ikke kunne tørre af, for alt andet var også vådt af sved og vand. Toget luntede af sted. Jeg vidste intet om Danmark. Hvad skulle man gøre i en nødsituation, ringe 911? Tænk, hvis min pung og min mobil blev stjålet – hvordan skulle jeg så nogensinde komme hjem igen? Hvis jeg døde i en ulykke, ville mine organer så blive doneret? Eller ville danskerne bare brænde dem? Emil lagde bogen fra sig.

“Hun skal til København her lige om lidt.”

“Ska ni ses,” sagde jeg, og det var knap nok et spørgsmål. Der var noget i min hals, der mindede mig om, da jeg var barn og brækkede mig hver søndag aften, fordi første time om mandagen var idræt.

“Ja,” sagde han. Med et skuldertræk. Ikke nonchalant, bare sorgløst. De skulle ses og snakke om gamle dage, om hvad de laver nu, komme ajour. Han ville have fortalt mig det, måske havde han glemt det, det vidste han ikke rigtig.

“Men nu ved du det jo.”

Nu vidste jeg det jo.

Jeg sad, hvor jeg sad.

Hvad lavede jeg her? På det her tog, med den her person, som pludselig ikke lignede en person, jeg kendte. Ikke andet end krop og ben. Mænd er så store. Store hænder, store fødder, kroppe, som kan vælte ting eller gøre betydelig større skade end som så. Han havde kunnet tage Nora med. Hun havde kunnet sidde her, hvor jeg nu sad, med sin glatte, norske hud. Et frisk eksemplar med fejlfri indvolde. Modstandsdygtig og hele tiden småsnakkende på syngende Oslomål (arslemål?). Hun ville have klaret det her, hun havde gjort det to somre i træk. Nora, det er tid til dit hattrick! Hvordan konkurrerer man med en vinder? En tofoldig mester? Mit ansigt kunne ikke hamle op med hendes. Det ville være en ren walkover. Hvis hun alligevel skulle til København, hvorfor tog hun så ikke bare med herover? Hvis nu hun dukkede op i gangen mellem sæderne og høfligt sagde: “Unnskyld, jeg tror du sitter på plassen min,” så ville jeg nok rejse mig med det samme, uden forbehold. Jeg tænkte igen på billedet af hendes ansigt, gennemgik det i erindringen og prøvede at forstå, nøjagtig hvilken del af det der gav mig den trykkende følelse i brystet. Det måtte kunne lade sig gøre at pille billedet fra hinanden, bid for bid, hver eneste pixel. Det måtte indeholde noget, der gjorde det muligt at afvæbne det og få det hele til at spredes for vinden. Puf. Røg og spejle. Men det gik ikke. Jeg fandt ikke det manglende led, og nu var vi i Odense.

3

Skovene dybere, kronerne mere værd

Odense var en helt almindelig mindre by, kedelig og grå med lav bebyggelse. Helt igennem fremmed. Da vi trådte ned på perronen, var asfalten gennemvarm af at have ligget og bagt i solen. Et øjeblik var jeg lige ved at tage min bagage og hoppe på toget igen og køre videre – men derude var der jo heller ingenting. Jeg var ingen steder. Det føltes lige så utænkeligt at gå hen og sætte mig ind i Emils fars bil som at prøve at komme tilbage til København. Der var intet at læne sig op ad. Jeg gik forsigtigt hen mod en bænk, bange for at falde. Jeg havde mine tasker i begge hænder, så jeg ville komme til at tage fra med ansigtet. Alt var så nyt. Indeni, udenfor – det gav mig en følelse af at miste balancen. Min ven Narin sagde altid: “Hvis du står i et hul, så hold op med at grave.” Et meget abstrakt råd, svært at omsætte i praksis. Jeg vidste ikke, hvad der var hullet, hvad der var spaden, og hvad der var mig.

“Jag vill åka hem,” sagde jeg.

Emil tændte en cigaret. Han så trist ud. Han sagde, at det nok skulle gå.

“Skal vi ikke sætte os lidt?”

Vi røg. Jeg fik en af Emils blå Kings, som kradsede i halsen. Jeg havde lyst til at lægge mig på den varme jord. Efter lidt tid begyndte Emil at udpege bygninger, en nyopført gangbro, stationshuset, hvor der var en biograf. Et kirketårn. Hans far ringede og sagde, at han snart var der, og vi gik langsomt ned mod parkeringspladsen i den svindende varme. Det blev nok snart regnvejr.

Nora var hos mig hele aftenen. På bilturen gennem byen, mens Emil og hans far snakkede sporadisk og med lange pauser, forbi Væddeløbsbanen, mens vi blev vist rundt i haven – jordbær, druer i drivhuset – og i huset, som var rent og dansk og beroligende. Hanne og Svend viste mig den ekstra cykel, jeg kunne låne. Jeg lagde hånden på sadlen og vidste, at hun havde siddet der. Fregnerne, munden, det lokkede hår. Og røven, selvfølgelig. Det buldrede inden i mig.

Vi spiste middag udenfor, og regnen kom først bagefter. Store, tunge dråber og den danske blæst. Kraftige tordenskrald. Sammen med Emils forældre lagde den indre buldren sig. Moren fortalte om børnene i børnehaven. Hun var ligesom Emil, jeg kunne godt lide den måde, de talte med hinanden på. Deres blå øjne bag brillerne. Hanne og Svend var venlige, trængte sig ikke på, fortalte om den forestående tur til Svinkløv Badehotel ude ved kysten. Der var store finske blomster på dugen. Menuen var vegetarisk for min skyld. Bagefter bød de på wienerbrød, for Emil havde sagt, at jeg elskede dansk wienerbrød. En hyggelig familie med et toetages hus og bil. De fik det til at gøre skiftevis ondt og godt i hjertet, de aede det, som man aer en lille kanin.

På en måde overraskede det mig, at det var her, Emil var vokset op. Eftersom jeg havde mødt ham i et miljø, hvor han var umiskendeligt dansk, en lille smule rebelsk, havde jeg ubevidst haft en forestilling om noget hårdere. Men Danmark var mere end brune værtshuse, hvor man måtte ryge, og jord-og-betonarbejdere, der drak Tuborg om morgenen, mere end besatte huse på Nørrebro, gamle damer, der pulsede på cerutter, Pia Kjærsgaards grumme smil. Rækkehuskvarteret Solskinshøjen var som taget ud af en børnebog. I nærheden var der hestefolde og en stor væddeløbsbane, løvskov. På den ene side undrede det mig, at det var her, han var vokset op, på den anden side fik det brikkerne til at falde på plads. Emil var så helstøbt, og den helstøbthed delte han med mig. Han ville aldrig have ladet mig kollapse på stationen, aldrig ladet mig tage fra med ansigtet. Selvfølgelig ikke. Jeg sad og ønskede, at middagen varede ved hele aftenen, at jeg kunne blive siddende i det varme, gule lys, som ikke havde noget med Nora at gøre. Der var ikke plads til hende. Det var mig, som sad der. Det var umiskendeligt mig. Efter middagen, da aftenen desværre gik på hæld, gik vi op på værelset. Den buldrende lyd blev stærkere. Bonk, sagde det indeni. Den fortrængte hyggen, det gule lampeskær, og gav plads til den kantede uro. Smagen af noget koldt i ganen. Emil sagde, at jeg selv bestemte, hvor længe jeg ville blive.

“Du er ikke nødt til at blive her, hvis det ikke føles okay,” sagde han. Uden nogen uro i stemmen. Med et lille fugtigt gab på vej. Jeg var skrækslagen. Var det her Kierkegaards definition a f angst? Frygt for det, man ikke kan sætte ord på? Vi gik i seng. Sengetøjet lugtede godt og rent.

“Godnat,” sagde han og kyssede mig, “jeg er virkelig glad for, at du er her.”

Så lukkede han øjnene.

Længe efter at Emil var faldet i søvn, lå jeg med et fast greb om min telefon og betragtede Nora. Jeg stirrede og stirrede, til jeg så hagekors i øjnene. Det fremmede var Norge. Grantræerne og fjeldtoppene kunne anes i hendes blik. Oliefonden og en manglende interesse for EUanliggender. Øjenbrynene var tætte, velformede. Hun så usminket ud. Jeg kunne mærke mine egne ansigtstræk, når jeg så på hende. Kinderne svulmede, munden blev en skæv sprække. Profilbilledet var et skilt – en slags vejviser og en pil – som pegede mod Norge, men også mod mig. Mod mit grimme ansigt. Når jeg så på Norge, blev grimheden uudholdelig. Jeg har aldrig været smuk, knap nok pæn, men det her var noget værre. Hendes ansigt forvred mit eget, jeg blev nærmest vanskabt, mit ansigt var ikke længere til at være i. Det burde gemmes væk, så ingen behøvede se på det. Jeg ville aldrig kunne se ind i kameraet på den måde. Jeg skelede på det ene øje og foretrak halvprofil. Det gør det svært at se så frimodigt og frejdigt ind i kameraet.

Det gik op for mig, at uanset hvad jeg gjorde, i den kommende uge og resten af livet, ville jeg aldrig blive som hende. Fregnerne, det bølgede hår, den svungne overlæbe, øjenbrynenes elegante bue, smilet lige ind i kameraet med åbent hjerte. Det ville aldrig blive mig til del. Mit hjerte var fuldt af lort. Af Norge. Af længsel efter en papirpose at trække over hovedet.

Nora smeltede sammen med sit land, billedet af hende var tydeligere end noget kort. Det var et billede af en anden geografisk mulighed og alt, hvad den indebar. Et andet liv. Sne. Ren, ren sne. Skiture. Et sundere liv, rigere, mere fuldendt. Faste kroppe, der skred frem på løjperne, og røde kinder. Jeg kan ikke stå på ski. Det var ikke en del af min almene dannelse. Når jeg prøvede at gå ind i billedet, gled jeg på den satans is. I Norge var alt ligesom derhjemme, bare bedre. Skovene dybere, kronerne mere værd. Billedet brændte og brændte, og jeg kunne ikke slippe det, selv om det gjorde ondt at holde på. Jeg besluttede i al stilhed, at jeg ikke ville være kæreste med Emil mere, hvis han mødtes med Nora i København.

4

De mødte hinanden i børnehaven

Jeg var dødtræt, da jeg vågnede om morgenen. Emil og jeg vinkede farvel til mor og far, som skulle af sted på ferie på deres elskede badehotel. Det var en mærkelig rokade. I går aftes var det dem, der stod på trappen og tog imod os, nu var det os, der vinkede farvel til dem. Vi var de voksne nu. I formiddagssolen var alt normalt. Der var ting at se, steder at besøge. Odense havde en domkirke, en zoologisk have, H.C. Andersens barndomshjem. Vi cyklede ind til centrum, og husene var lave, stokroser voksede op ad hvide, ujævne mure og gule facader.