Døden på stranden

er oversat fra engelsk efter

The Long Call

Copyright © Ann Cleeves 2019

Dansk udgave copyright © Gads Forlag 2019 

ISBN trykt udgave: 978-87‑12‑05922‑6
ISBN e-bogsudgave: 978-87-12-05923-3

1. e-bogsudgave

Omslag: Harvey Macaulay/Imperiet

Omslagsfotos: Shutterstock og Unsplash/Chris Ried

Bogen er sat med Transitional 521 hos BogGrafisk
E-bogsproduktion: AtriTeX Technologies Ltd.

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Ophavsretten sikrer, at forfatterne og forlaget får betaling for deres arbejde. Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med COPY‑DAN, og kun inden for de i aftalen nævnte rammer. Det er tilladt at citere med kildeangivelse i anmeldelser.

www.gad.dk

Dette værk er fiktion. Navne, personer, virksomheder, organisationer, steder og begivenheder er et produkt af forfatterens fantasi eller anvendes i fiktiv sammenhæng. Enhver lighed med virkelige nulevende eller afdøde personer eller hændelser er tilfældig.

Ann Cleeves

f. 1954, bor i Northumberland i det nordøstlige England. Hun begyndte at skrive, da hendes mand, som er ornitolog, arbejdede som tilsynsfører på en i øvrigt ubeboet ø. Hun har siden skrevet en lang række krimier, som er oversat til mange sprog, og hendes bøger er blevet omsat til de populære tv-serier Vera og Shetland. I 2017 blev hun tildelt den prestige-fyldte britiske krimipris CWA Dia-mond Dagger. Døden på stranden er første bind i serien om Matthew Venn, og en tv-serie baseret på bogen er på vej.

1

Den dag liget blev fundet på stranden, kredsede Matthew Venns tanker allerede om døden. Han stod uden for North Devon Krematorium i udkanten af Barnstaple på et blomstertæppe af violette krokus og så til lidt på afstand, da rustvognen kørte hans fars kiste hen til kapellet. Da den lille gruppe deltagere i bisættelsen gik indenfor, trådte han nærmere. Der var ingen, der anfægtede hans ret til at være der. Jakkesættet, det diskrete slips og sølvstænkene gav indtryk af en adstadig og respektabel mand, ikke typen, der tog chancer eller forbrød sig mod reglerne. Matthew tænkte, at han kunne have været præsten, der kom lidt for sent til bisættelsen. Eller en forsagt efterladt, forlegen og selvudslettende med sin blege hud og sine hundeøjne. En fremmed, der så ham for første gang, ville sikkert have forventet deltagende og venlige ord fra hans side. I virkeligheden var Matthew vred, men han havde for længst lært at skjule sine følelser.

Han kiggede ned mod sine fødder for at sikre sig, at han ikke havde trådt på nogen blomster, og gik så ind mellem gravstenene og hen mod stien til kapellet. Døren ind til kapellet stod stadig åben – det var en usædvanlig varm dag så tidligt på året – og han kunne høre, at gudstjenesten var gået i gang indenfor. Den karakteristisk fyldige og indlevende stemme ville han genkende hvor som helst: Dennis Salter i gang med at opildne sine tilhørere og forsikre dem om, at Andrew Venn var i Himlen, og at selv om de var kede af det, skulle de ikke være det på deres broders vegne. Derpå fulgte kirkeorglets tunge brusen og de langsomme toner til en salme, som Matthew kendte, men ikke kunne sætte navn på. Han forestillede sig, at Alice Wozencroft sad krumbøjet ind over klaviaturet, klædt helt i sort med sine klolignende hænder og sin krumme næse – en krage op ad dage. Hun havde allerede virket gammel, da han var barn. Dengang havde han været medlem af trossamfundet Barumbrødrene – af fødsel og af overbevisning – og sine forældres stolthed og fremtidshåb. Nu var han udstødt. Dette var hans fars bisættelse, men han var ikke velkommen.

Salmen klingede tungsindigt af, og han gik lidt væk. Inden længe ville bisættelsen være slut, og hans fars kiste ville glide om bag gardinet og blive forvandlet til aske. De få fremmødte, hovedsagelig ældre kvinder, ville samles udenfor i solen og tale lidt sammen, og bagefter ville de måske tage hjem til hans mor, hvor der blev budt på te og hjemmebag samt små glas sød sherry. Hans navn ville muligvis blive nævnt i forbifarten. Disse mennesker kunne udmærket sætte sig ind i, at en kvinde, der havde mistet sin mand, savnede sin eneste søn i sådan en stund, men trods deres medfølelse kunne det ikke komme på tale at invitere ham. Han havde selv valgt at forlade Barumbrødrene. Matthew stod et øjeblik og tænkte, at manglende tro ikke havde ret meget med valg at gøre. Tvivl var som en kræftsygdom, der spredte sig spontant. Han fortrængte skyldfølelsen, der stadig gemte sig et sted i hans krop og murrede som en tandpine. Og han fordrev årsagen til sin vrede og den flossede rest af tro, der gav ham den tanke, at hans far – hans fars ånd eller sjæl – måske stadig holdt øje med ham og stadig var skuffet over sin søn. Så gik han hurtigt tilbage sin bil.

Telefonen ringede, da han var nået næsten helt derhen. Han lænede sig op ad kirkegårdsmuren med ansigtet vendt op mod solen. Opkaldet var fra hans kollega kriminalbetjent Ross May. Ross’ energi var udmattende. Matthew kunne mærke den summe gennem telefonen og ind i øret. Ross var en mand, der var helt fremme i skoene. Han pumpede jern, var medlem af den lokale løbeklub og spillede rugby. En ægte holdspiller, undtagen – lod det til – når han var på arbejde.

“Hvor er du, chef?”

“Bare ude at køre.” Matthew havde ikke lyst til at indvie Ross May i, hvor han var.

“Kan du komme? Nogen har fundet et lig på stranden ved Crow Point. Det er jo din hjemmebane.”

Matthew tænkte efter. “Er det en ulykke?” Det hændte, selv i roligt vejr. Strømforholdene var uberegnelige det sted. “Er det en, der er blevet skyllet i land efter at være kæntret i en lille båd?”

“Nej. Tøjet er tørt, og han blev fundet over tidevandslinjen. Og der er også et stiksår.” Matthew havde kun hørt Ross så ivrig, når surfinghjemmesiderne, som han altid var inde på, lovede en perfekt bølge.

“Hvor er du?”

“Jeg er på vej derud. Jen er sammen med mig. Vi har først lige modtaget anmeldelsen. En gadestrisser tog derud som den første på stedet. Ligesom dig tænkte hovedkvarteret, at det var en ulykke.”

Gadestrisser. Matthew undlod at give Ross en røffel for hans manglende respekt for en kollega. Hvis du omtaler en politimand på den måde, ender du selv som ordensbetjent. Men det var ikke det rette tidspunkt. Matthew var stadig ny i teamet og ville i stedet hive bemærkningen frem under næste medarbejdersamtale. Desuden var Ross kriminalkommissærens kæledægge, og det kunne bedst betale sig at gå varsomt frem. “Jeg møder dig på stedet. Parkér for enden af bomvejen, og så tager vi den til fods derfra.” Bilen skulle nødig sidde fast i sandet på den lille vej, der førte ud til pynten.

Så tidligt på sæsonen var der ikke meget turisttrafik. Midt om sommeren kunne det tage ham over en time at køre hjem fra politistationen i Barnstaple, kofanger mod kofanger bag store biler, der blokerede de smalle veje, og som ville være helt til grin selv i de Londonforstæder, hvor de var indregistrerede. I dag kørte han over den nye bro, der førte over floden Taw. Oppe ad floden kunne han se Rock Park og den skole, han i sin tid havde gået på. Dengang havde han været en drømmer, som flygtede ind i historier og glemte alt omkring sig på lange, ensomme gåture, hvor han så sig selv som digterspire. Ingen andre havde opfattet ham på den måde. Han havde været anonym, en af den slags drenge, som lærerne og de andre elever let glemte. Da han havde været til en fest for gamle elever nogle år forinden, var det gået op for ham, at han kun havde haft få rigtige venner. Han havde været alt for regelret, lidt for from. Hans forældre havde sagt til ham, at han ville blive en dygtig prædikant, og han havde troet på dem.

Han blev bragt tilbage til nuet, da han nåede Braunton. Det havde kun været en landsby, da han var barn, men nu virkede den som en mindre by, ikke helt en kystby, men en port til kysten. Børnene havde lige fået fri fra skole, og han forsøgte at tøjle sin utålmodighed ved lyskrydset i centrum. Så drejede han til venstre mod flodmundingen, hvor Taw mødte Torridge og løb ud i Atlanterhavet. Mod nord sås i det fjerne skråningen af Baggy Point med et fint hotel placeret som en hvid blok lige under horisonten. Det virkede monumentalt, men samtidig uanseeligt på grund af afstanden og lyset.

Som Ross havde sagt, var dette Matthews hjemmebane, men eftersom han var på vej til et gerningssted, kastede han et grundigt blik på omgivelserne. Det lille industrikvarter, hvor man fremstillede surfbrætter og smart friluftstøj, og markerne, som man havde genopdyrket for at forsyne tilflyttere og overklasseturister med økologiske grøntager. Vejen snævrede ind. Til hver side var der et gærde med kantstillede sten og et levende hegn øverst. Der hang allerede rakler på træerne, og inden længe ville der være kodrivere. De stod allerede i blomst på steder med læ i deres egen have.

Da Matthew kom til marsken, blev himlen større, og hans humør lettede, som det altid gjorde i de omgivelser. Hvis han stadig havde troet på den almægtige, ville han have opfattet sin reaktion på vidderne og lyset som en religiøs oplevelse. Det havde været en våd vinter, og grøfterne og pytterne var fyldt med vand, hvilket lokkede måger og vadefugle til. Det flade marskområde var stadig præget af vinterens grå, brune og olivengrønne farver. Havet var ikke synligt, men hvis han steg ud af bilen, ville han kunne lugte det, og under en storm ville han også kunne høre bølgerne brydes mod den lange strand, der strakte sig flere kilometer mod landsbyen Saunton.

Han nåede frem til bomvejen, der førte til floden, og så, at der stod en betjent der. I rabatten over for bomhuset holdt der en patruljevogn. Betjenten skulle lige til at give Matthew besked på at vende om, men så genkendte han ham og hævede bommen. Matthew kørte igennem, standsede og trykkede på en knap i bildøren, så sideruden gled ned.

“Var du den første på stedet?”

“Ja, det blev anmeldt som en ulykke.” Betjenten var ung og så stadig en smule utilpas ud. Matthew spurgte ham ikke, om det var første gang, han havde set et lig. Det var uden tvivl hans første drabssag. “Dine kolleger er her allerede. De sendte mig herop for at holde folk væk.”

“Fornuftigt af dem. Hvem fandt manden?”

“En kvinde, der var ude at lufte sin hund. Hun bor i et af de der nye huse i Chivenor. Hun har aftalt med en nabo, at denne henter hendes barn fra skole, men hun ville gerne være hjemme til at tage imod ham. Så jeg tjekkede hendes id, fik hendes adresse og telefonnummer og lod hende tage af sted. Jeg håber, det var i orden.”

“Perfekt. Der er ingen grund til at have hende rendende her.” Matthew gjorde en kort pause. “Er her andre biler?”

“Ikke længere. Et ældre par var på vej hen til deres Volvo, da jeg kom. Jeg fik navn og adresse på dem og noterede bilens registreringsnummer, men de kom fra den anden retning og sagde, at de ikke havde set noget. På det tidspunkt troede jeg stadig, at det drejede sig om en ulykke, så jeg stillede dem ikke rigtig nogen spørgsmål og lod dem bare køre.”

“Jeg ved ikke, hvor lang tid det her kommer til at tage,” sagde Matthew. “Jeg får nogen til at afløse dig hurtigst muligt.”

“Det er helt i orden.” Manden nikkede over mod bomhuset. “Jeg var nødt til at forklare dem, hvad der er sket, og de har allerede tilbudt mig en kop te. De siger, at de nok skal holde øje, hvis jeg får brug for at låne toilettet.”

“Jeg taler med dem lidt senere. Vil du bede dem blive hjemme så længe?”

“Bare rolig. De vil have det hele med.”

Matthew nikkede og kørte videre. Han havde ladet ruden være rullet ned, og nu kunne han høre brændingens brusen og en sølvmåges skrig, den lyd, ornitologer kaldte “det lange kald”, og som i hans ører altid lød som et vildt smerteskrig. Det var hjemegnens lyde. Han kom rundt om et sving og kunne nu se huset. Deres hus. Hvidt og lavt og skærmet mod det værste af vinden af en række ludende ahorn og tjørne. Et typisk familiehjem, selv om de endnu ikke havde stiftet familie. Det var noget, de havde talt om og derefter ladet svæve i luften. Måske var de begge for egoistiske. De havde fået huset billigt, fordi det lå i et område, der ofte blev oversvømmet. Ellers ville de aldrig have haft råd til det. Når det var højvande og hård kuling fra vest, ville vandet fra Taw løbe over diget og oversvømme marsken. Så ville de være omringet af vand som en ø. Men udsigten til de åbne vidder var risikoen værd.

Han standsede ikke, men kørte videre, indtil han fik øje på Ross’ bil. Så parkerede han og gik op ad den smalle klitrække, indtil han havde udsigt til kysten. Her var floden bred, og det var svært at se, hvor Taw sluttede og Atlanterhavet begyndte. Længere fremme løb den anden flod i North Devon, Torridge, ud i havet ved Instow. Crow Point ragede ud i vandet på denne side af flodmundingen. Vand og vejr havde ædt sig ind på området, som nu så skrøbeligt ud og kun var tilgængeligt til fods. Den lavtstående sol badede havet i en gylden farve og fik omgivelserne til at kaste lange skygger, og han kneb øjnene sammen for bedre at kunne se skikkelserne i det fjerne. Små tændstikfigurer, der nærmest virkede fortabte i det vidtstrakte sceneri af sand, hav og himmel. Han kurede ned ad klitten og gik hen ad stranden mod dem lige under tidevandslinjen.

De stod lidt på afstand af liget og ventede på, at retsmedicineren nåede frem, og at teknikerne kom og satte deres afskærmningstelt op. Matthew tænkte, at det var heldigt, at det var vindstille i dag, og at manden var blevet fundet i det tørre sand og ikke i vandet. Hvis det havde været stormvejr, ville teltet være blevet blæst halvvejs til USA, og højvandet ville have ført ham til havs. De var ikke under noget tidspres bortset fra folk ude på gåtur og hundeluftere, som gerne ville have deres strand tilbage. Og så hastede det som sædvanlig også med at underrette de pårørende om dødsfaldet og komme i gang med efterforskningen.

Jen og Ross havde holdt udkig efter ham, og Jen vinkede, så snart han kom ned på stranden. Matthews indre puritaner misbilligede Jen, hans kriminalassistent. Hun havde fået sine børn for tidligt, var skredet fra et voldeligt ægteskab og havde kappet sine nordengelske rødder for at tiltræde en stilling i Devon og Cornwall Politi. Nu var hendes børn teenagere, og hun nød det liv, som hun var gået glip af i 20’erne. Hun festede og drak igennem. Havde hun været en mand, ville man have kaldt hende macho. Hun var rødhåret og temperamentsfuld, hun var veltrænet og så fantastisk ud, og hun foretrak sine mænd på samme måde. Men Matthew kunne nu alligevel ikke lade være med at beundre hendes mod og energi. Hun tilførte afdelingen sjov og latter, og hun var den bedste efterforsker, han nogensinde havde arbejdet sammen med.

“Nå, hvad har vi med at gøre?”

“Det er svært at sige, før vi får kigget ordentligt på ham.” Ross vendte sig om mod offeret.

Matthew kiggede på manden. Han lå på ryggen i sandet, og Matthew kunne se stiksåret i brystet og det blodplettede tøj.

“Hvordan kunne nogen tro, at det var en ulykke?”

“Da kvinden fandt ham, lå han med ansigtet nedad,” sagde Ross. “Det var betjenten, der vendte ham om.” Han himlede med øjnene, men Matthew kunne godt forstå, hvorfor betjenten havde gjort det. Når man så manden bagfra, lignede det faktisk en ulykke, og almindelige ordensbetjente havde ikke den store erfaring med uforklarlige dødsårsager.

Manden var iført slidte jeans, en kort denimjakke uden på en sort sweatshirt og støvler, der havde set bedre dage: Sålen var slidt helt ned, og der var næsten hul i hælen. Håret var så fyldt med sand, at det var svært at se, hvilken farve det var. På halsen havde han en tatovering af en fugl. Matthew var ikke ekspert, men fuglen havde lange vinger. En sule måske eller en albatros, fint tegnet i grå nuancer. Den døde var spinkel, ikke en gammel mand, mente Matthew, men derudover var det umuligt at sige noget om ham på den afstand. Ross stod nærmest og trippede som et hyperaktivt barn. Det var en pinsel for ham ikke at foretage sig noget. Synd for dig, tænkte Matthew. Det er på tide, at du lærer at leve med det. Ross havde noget af en forkælet skoledreng over sig. Det skyldtes geléhåret og designerskjorterne, hans manglende evne til at sætte sig ind i andre måder at se verden på. Han virkede som en mand, der ikke sådan lod sig rokke i sine holdninger. Hans ægteskab med Melanie, som Jen engang havde beskrevet som det perfekte modetilbehør, havde ikke forandret ham. Tværtimod bestyrkede Melanies beundring ham blot i hans høje tanker om sig selv.

“Jeg har tænkt mig at tale med dem, der bor i bomhuset. Bommen går op af sig selv nu om dage – man kommer bare penge i automaten – men beboerne kender dem, der plejer at komme her, og har måske bemærket noget usædvanligt.” Matthew havde allerede vendt sig om for at gå tilbage langs stranden til sin bil og sagde henkastet: “Jen, du tager med mig. Ross, du venter på retsmedicineren. Giv mig besked, når hun er kommet.”

Da han så skuffelsen i Ross’ ansigt, følte han et øjebliks latterlig, barnlig skadefryd.

2

Maurice Braddick var bekymret for sin datter. Hendes støttekontaktperson på aktivitetscenteret havde fået en idé, som kunne være med til at gøre Lucy mere selvstændig. Giv hende lov til selv at tage bussen hjem. Vi sørger for, at hun er ved stoppestedet til tiden, og I bor jo ved sidste stop på ruten. Der er ingen fare for, at Lucy står af det forkerte sted. Hun skal bare følge gaden hen til huset. Hun kender vejen.

Maurice vidste godt, hvad det handlede om. Lucy var 30 år nu, og han var 80, en gammel mand. De havde fået Lucy i en sen alder – hun var lidt af et mirakel, havde Maggie sagt. Men nu var Maggie død, og han var ikke så stærk som tidligere. Han havde altid troet, at han ville dø først, eftersom han var ti år ældre. Det havde aldrig strejfet ham, at han ville være den, der stod alene tilbage og skulle træffe beslutninger og holde sammen på det hele. Støttekontaktpersonen havde sine tvivl om, hvor meget længere han ville kunne magte at tage sig af sin dejlige, buttede datter, fordi hun var udviklingshæmmet. Kontaktpersonen syntes, at Maurice skulle træffe forberedelser til tiden, efter at han var gået bort. Det var sikkert fornuftigt nok, men han havde på fornemmelsen, at man ikke var så bekymret for Lucys selvstændighed, men mere interesseret i at spare kommunen for udgiften til taxakørsel.

Hver dag siden den nye ordning havde han stået ved vinduet og ventet på at se sin datter komme gående hen ad gaden. De boede i et lille hus i udkanten af landsbyen Lovacott. Her havde han og Maggie boet, siden de blev gift. Huset havde været ejet af kommunen dengang, men de havde købt det, da reglerne blev lavet om, og tænkte, at det kunne være en slags investering for Lucy. Det var den ene halvdel af et dobbelthus, det sidste i en række af otte huse, som bugtede sig om en græsplæne, hvor børn af og til spillede bold. Der var en aflang have på bagsiden med udsigt til en dal og Exmoor i det fjerne. Maurice tilbragte det meste af tiden i haven. Han dyrkede selv alle deres grøntsager, og de havde en hønsegård med en håndfuld høns. Han var vokset op på en gård og havde arbejdet som slagter i en butik i Barnstaple og vidste derfor alt om både levende og døde husdyr. Lucy var ikke den, der gik op i at spise sundt, men hun kunne undertiden overtales, hvis hun selv plukkede nogle salatblade eller hentede æggene. Han tænkte med vemod på, hvordan Barnstaple så ud nu, i forhold til da han var yngre. Dengang havde Butchers’ Row været fyldt med slagtere. Nu var de små butikker over for frugt- og grøntmarkedet smarte delikatesseforretninger og steder, der solgte alskens juks og tingeltangel til turisterne. Der var ikke en eneste ærlig slagter tilbage.

Han stod ved stuevinduet, for herfra havde han bedst udsyn til vejen, der førte ud af landsbyen. Så snart han så hende komme om hjørnet, ville han træde væk fra vinduet, så hun ikke opdagede, at han holdt udkig efter hende og bekymrede sig. I vindueskarmen stod der et af hans yndlingsbilleder af Lucy. Hun stod med armene om to af sine veninder: Christine Shapland, der også havde Downs syndrom, og unge Rosa Holsworthy. De smilede alle direkte til kameraet. Han kiggede ud igen, men kunne stadig ikke se Lucy komme gående hen ad vejen.

Maurice var glad for de eftermiddage, hvor det var regnvejr, for det gav ham en undskyldning for at køre hen og vente ved stoppestedet. Lucy brød sig ikke om at blive våd. Når det var solskin som i dag, ventede han. Han havde altid fundet det bedst at gøre, som han fik besked på, og desuden elskede han at se Lucys glade smil, når hun kom om hjørnet med tasken over skulderen, pavestolt over, at hun selv var taget hjem. Han blev i bedre humør bare ved synet af hende. I dag var hun lidt senere på den end forventet. Bussen burde være kommet for 20 minutter siden, og der var kun ti minutters gang til huset. Han overvejede netop at gå op til hovedvejen for at sikre sig, at alt var i orden, da hun i det samme kom gående, buttet som en basunengel og iført den gule kjole, som hun var så glad for.

Hun vinkede, da hun kom nærmere, men der var ikke noget stort smil. Gåturen var muligvis blevet en rutine, måske tilmed lidt af en pligt. Lucy havde aldrig været meget for motion. Det var endnu en ting, som støttekontaktpersonen beklagede sig over. Vi har lagt mærke til, at hun har taget ret meget på, Maurice. Du bør være opmærksom på, hvad hun spiser og skære ned på fedt og sukker. Ikke mere chokolade! Og hvad med at tage hende med i svømmehallen? Hun er vild med det, når hun er der sammen med centeret. Eller I kan gå en tur, når det bliver lidt bedre vejr. Det kunne de sagtens sige, tænkte Maurice. De skulle ikke slås med hendes surmuleri, når hun ikke kunne få sin vilje. Og hvad så, hvis hun spiste et stykke kage efter maden? Hvor slemt kunne det være? Han var ikke selv meget for at gå ture, og han havde aldrig lært at svømme.

Han gik hen til hoveddøren for at tage imod hende, da hun kom ind. “Alt i orden, skat? Jeg sætter vand over, og så kan du fortælle mig om din dag.” For hun havde et rigere socialt liv end ham, efter at han var gået på pension. Og han kunne godt lide at høre hende tale om, hvad hun havde lavet. Det var en afveksling fra at glo fjernsyn. Maggie havde været den socialt anlagte af dem, og de fleste af hendes venner fra landsbyen havde opgivet at prøve at holde kontakten ved lige. Nogle af dem havde kigget forbi, lige efter at hun var død, men han havde ikke vidst, hvad han skulle sige til dem. Dengang havde han bare lyst til at være alene, men nu, tænkte han, ville han nok ikke takke nej til deres selskab.

Lucy trak stroppen på tasken over hovedet og tog sin lilla uldcardigan af.

“Manden var ikke på bussen i dag.”

“Nå?” Maurice stod ude i køkkenet nu efter at have tændt for elkedlen og hørte ikke rigtig efter. Han åbnede kagedåsen og stillede den på bordet. “Hvad er det for en mand, du taler om?”

“Min ven. De fleste dage sidder han ved siden af mig. Han er sjov.” Lucy var fulgt efter ham ud i køkkenet og lænede sig op ad dørkarmen. Hun lød en smule bekymret, og nu hørte han ordentligt efter. Han havde vidst, at der var noget galt, tænkte han, da han havde set hende komme gående uden et smil på ansigtet. “Jeg ventede ved stoppestedet, da jeg var stået af bussen, hvis nu han ville møde mig der.”

“Kender du ham fra Woodyard?” Lucy var ikke den eneste fra aktivitetscenteret, der var blevet opfordret til at være mere selvstændig.

Hun rystede på hovedet. “Nej, der kommer han ikke. Men jeg har set ham før. I bussen. Han fortæller mig hemmeligheder.” Hun rynkede panden. Hun havde en ren North Devon-dialekt, ligesom ham, varm og tyk ligesom den flødeskum, hans mor plejede at lave. Den var ikke altid lige til at forstå for fremmede, men han var tunet ind på den – og på hendes luner.

“Hvor bor han, skat?” Maurice var ikke tryg ved det her. Lucy var et tillidsfuldt væsen, og enhver, der viste hende venlighed, var en mulig ven. Eller kæreste. Maggie havde i sin tid prøvet at tale med hende om det og om de mennesker, som hun godt kunne kramme, og de mennesker, hun skulle holde lidt på afstand, men han kunne ikke finde de rigtige ord.

“Det ved jeg ikke.” Hun så væk. “Jeg har bare set ham rundtomkring.” Det var tydeligt, at hun ikke gad svare på spørgsmålet. Hun kunne være stædig som et æsel, når det stak hende.

Maurice så på hende. “Har han nogensinde gjort noget? Sagt noget, der gjorde dig ked af det?”

Hun rystede på hovedet og satte sig tungt ned. “Nej!” Som om det var en latterlig tanke. “Han er min ven.” Hun var stadig rød i hovedet efter gåturen.

“Og han har ikke gjort noget, han ikke skulle? Han har ikke rørt dig?” Maurice forsøgte at lade være med at lyde bekymret. En persons tonefald sagde Lucy mere, end ordene gjorde.

“Nej, far. Han har altid været flink over for mig.” Og nu så han igen det vidunderlige smil, der oplyste rummet og fik verden til at virke som et bedre sted.

Maurice mærkede en stor lettelse. Han vidste ikke, hvordan han skulle klare det, hvis nogen gjorde hans datter fortræd. Han havde lovet Maggie, at han altid ville passe på hende. Han fik et indre billede af det alt for varme værelse på hospicet. Maggie, mager og indfalden og med hår, der var så tyndt, at han kunne se den lyserøde hovedbund under det, havde grebet hårdt fat i hans arm og fået ham til at sværge. Hun burde have kendt ham bedre end det og vidst, at han elskede Lucy lige så højt, som hun gjorde. Og måske havde hun vidst det, for bagefter havde hun smilet og sagt undskyld og ført hans hånd mod sine læber og kysset den. Han skubbede billedet fra sig.

“Han har givet mig slik,” sagde Lucy. “Det gør han altid, når vi mødes i bussen.”

Det gjorde Maurice bekymret igen. Han tænkte, at han ville ringe til støttekontaktpersonen og sige til hende, at det ikke var sikkert for Lucy at tage alene hjem med bussen. Hvis det var nødvendigt, ville han finde pengene til selv at betale for en taxa.

“Hvor plejer ham manden at stå af bussen?” Maurice satte kruset med te foran Lucy. Den var mild og med meget mælk, sådan som hun godt kunne lide den.

“Samme stoppested som mig,” sagde hun. “Det var derfor, jeg kom lidt senere hjem. Jeg ventede, hvis nu han havde taget bussen før og var på vej tilbage for at hilse på mig.”

“Så du har måske set ham i landsbyen?”

Hun tog en småkage fra dåsen og nikkede, men Maurice kunne se, at hun ikke rigtig hørte efter. Nu da hun sad her sammen med sin far, sin te og en småkage, lod hun til at have glemt alt om manden. Ethvert bekymrende minde var forsvundet.

3

Kvinden åbnede døren til bomhuset, næsten før de var stået ud af bilen. Der var noget sultent, desperat, over hendes videbegærlighed.

“Mit navn er Matthew Venn, vicekriminalkommissær,” sagde Matthew. “Det her er kriminalassistent Rafferty.”

“Hilary og Colin Marston. I er her vel angående den døde mand?” Hun kiggede undersøgende på dem. “I er efterforskere. Det var et uventet dødsfald, sagde jeres mand derude, men ikke en naturlig død, vel? Ikke bare et hjerteanfald eller en ulykke, for så ville I ikke gøre så stort et nummer ud af det.”

“Må vi komme ind og stille dig nogle spørgsmål?”

“Selvfølgelig.” Hun trådte til side og lod dem komme ind i entréen. Der stod et par gummistøvler ved foden af trappen, og på en knagerække hang der en voksjakke ved siden af en elegant, sort frakke, der ikke syntes at passe ind i omgivelserne.

Det var svært at sige, hvor gammel hun var. Håret var farvet næsten helt sort, og hun havde makeup på. Sidst i 50’erne, først i 60’erne? spurgte Matthew sig selv. Hun havde en kraftig knoglebygning, så stærk ud og var højere end den mand, der stod bag hende i entréen. Hun var iført sorte bukser og en sort jakke uden på en hvid top – arbejdstøj, der passede til en kontoransat mellemleder, tænkte Matthew. Frakken tilhørte sikkert hende. Ligesom den virkede hun forkert helt herude i marsken.

Hendes mand lod i højere grad til at være en del af hjemmet. Han var kort og rund og iført en uldtrøje, der sad stramt over maven. Matthew gættede på, at de var flyttet ind for nylig. De havde en antydning af Midlandsdialekt, og sidste jul havde han mødt de tidligere beboere – et ældre par, der var kommet ud for at tage imod bompengene og snakke. Måske var den automatiske bom blevet sat op, fordi parret var gået på pension. Eller måske var en af dem død. Det var, som om det eneste, han tænkte på i dag, var døden. Kvinden førte dem ind i stuen, og manden fulgte efter. Stuen var overfyldt og en smule rodet – forsømt. Man skulle tro, at de camperede her. Matthew spekulerede på, hvad der havde fået dem til at flytte ind i dette hus. De satte sig omkring et orange sofabord i fyrretræ og så forlegent på hinanden et øjeblik.

Det var Jen Rafferty, der sagde noget først, mens han stadig kiggede rundt i stuen. “Kunne jeg bede jer om at gentage jeres navne, så vi kan skrive dem ned?”

“Hilary,” sagde kvinden. “Hilary Marston, og det er min mand, Colin.” Så gik hun i gang med at tale for alvor, og Matthew fik stillet sin nysgerrighed angående parrets baggrund uden at måtte spørge. “Colin gik på efterløn – blev afskediget, faktisk. Han arbejdede i en bilproducents juridiske afdeling. Det er selvfølgelig helt anderledes nu. Alt bliver outsourcet nu om dage. Der er ikke længere nogen stolthed tilbage i britisk industri. Og vores kvarter havde forandret sig – fremmede mennesker flyttede ind. Engang kendte man alle naboerne. Sådan er det ikke mere.”

Matthew brød ind. Jen var så venstreorienteret, at hun først for nylig havde forliget sig med det socialdemokratiske parti Labour. Hun kunne ikke holde intolerance ud, og han kunne høre, at hun allerede var en smule irriteret. “Hvad førte jer til North Devon?”

“Vi havde været på ferie her,” sagde Hilary Marston. “Masser af gange. Og vi tænkte: Det her er stedet, hvor vi skal tilbringe vores sidste tid. Vi har aldrig haft nogen børn at tænke på, og vi elskede simpelthen området. Her er så stille og rent.” Efter en kort pause tilføjede hun: “Ingen fremmede.”

“Ja, der er godt nok meget stille her.” Der var en vis skarphed over Jens tonefald, som kun Matthew opfangede.

“Ja, det er rigtigt nok,” sagde Hilary og sendte sin mand et blik. “Nogle gange kan det være lidt for meget af det gode. Vi er kun lejere her – det er i hvert fald ikke vores møbelstil – og det er ikke den bedste beslutning, vi nogensinde har truffet. Måske så vi huset i et lidt for rosenrødt skær, da vi kiggede på det i sommer. Colin er fuglekigger, og marsken er et paradis for ham. Det er den ikke for mig. Vi bliver ikke boende her. Vi har budt på et hus i Barnstaple, hvor der er lidt mere liv – lidt mere kultur. Og det ligger også tættere på mit arbejde.”

“Hvad arbejder du med?”

“Jeg er lånerådgiver i en bank i byen. Jeg havde egentlig også tænkt mig at gå på pension, men så dukkede den her stilling op. Det er kun deltid, men det er altid rart med lidt ekstra penge.”

Matthew henvendte sig til Colin Marston. “Har du været ude at kigge på fugle i marsken i dag?”

“Han er derude hver dag,” svarede Hilary med tydelig irritation, inden hendes mand nåede at svare.

Colin ignorerede hende. Måske var han så vant til hendes hakken, at det bare var blevet en slags baggrundsstøj for ham. “Jeg foretager en daglig optælling,” sagde han med afdæmpet stolthed. “Seriøs ornitologi handler om regelmæssige optællinger af almindelige fugle. Jeg er ikke bare en, der fører liste over de sjældne arter, jeg ser.” Den sidste sætning blev sagt med en rynken på næsen.

“Fører din ornitologiske interesse dig også til stranden?”

“Den er en del af min optællingsrute. Det er der, jeg ender. Jeg tæller mågerne langs kysten, går ind i landet ved Spindrift og går hjem ad bomvejen.”

Spindrift. Vores hus. Matthew mente vistnok, at han havde set manden gå forbi iført voksjakken og gummistøvlerne, som de havde set ude i entréen, og med en kikkert rundt om halsen. Han var ude i al slags vejr.

“Hvad tid var du der i dag?” spurgte Jen.

Colin Marston forlod stuen. Gennem den åbne dør kunne Matthew se, at han tog en notesbog op af inderlommen i jakken. Han satte sig igen og slog op i den.

“12.35.” Han kiggede op. “Jeg skriver tidspunktet ned ved hvert observationspunkt. Det er min måde at arbejde på. Amatørforskning i praksis.”

I en lænestol i hjørnet rullede Hilary med øjnene. Matthew tænkte, at det måtte være et underligt ægteskab, hvis de havde så lidt til fælles, og hun kunne vrænge sådan på næsen ad sin mands store interesse.

“Så du noget usædvanligt, mens du var ude i dag?” En engel gik gennem stuen, og det var, som om manden og konen fornemmede, der var fare på færde, eller at de snarere blev grebet af spænding. Måske var det en fælles passiv voyeurisme, der holdt dem sammen.

“Jeg så ikke noget lig på stranden,” sagde Colin. “Jeg spurgte betjenten, hvor det lå, og jeg ved, at jeg gik den vej, så jeg ville have set det.”

“Men bemærkede du nogen fremmede? Du ved vel, hvem der plejer at færdes i området, hvis du er ude hver dag.”

Der opstod igen en tavshed, som blev brudt af lyden af en bil, der standsede udenfor. Matthew kunne se retsmedicineren, Sally Pengelly, sidde bag rattet. Bommen gik op, og bilen kørte videre.

“Hvem er det?” Hilary rejste sig.

“Bare en af vores folk.” Matthew henvendte sig til Colin igen. “Nå, men så du nogen fremmede?”

“Der er altid et par stykker, som jeg ikke kender. Selv på denne tid af året er der turister. Og jeg lægger ikke rigtig mærke til dem, medmindre de har en hund med, og den forstyrrer fuglene, mens jeg tæller dem.”

“Men lad os vende tilbage til i dag.” Matthew var en tålmodig mand. “Du er sikkert en dygtig iagttager, som lægger mærke til detaljer.”

Smigeren virkede tilsyneladende. Colin kiggede i notesbogen og lod til at genopleve sin gåtur ved stranden. “Der var et par, en mand og en kvinde. Han var i jakkesæt – ikke ligefrem det oplagte tøjvalg til en strandtur. Hun var lidt yngre end ham og i jeans.” Han holdt inde et øjeblik. “Jeg kiggede på en fugl, som jeg tænkte måske var en dværgmåge, og de skræmte den væk.”

Matthew tænkte, at manden i jakkesættet ikke kunne være offeret, for det passede ikke med påklædningen. Colin talte videre. “De gik hånd i hånd og standsede på et tidspunkt og kyssede hinanden. Det var ikke bare et tantekys, hvis I forstår. Man skulle tro, at de ikke havde set hinanden i lang tid.” Han kiggede ud ad vinduet. “Jeg fik den tanke, at de måske havde en affære, for de kom i hver sin bil, og det virkede, som om de foretog sig noget farligt – noget spændende.” Hans stemme havde en længselsfuld klang.

“Så du deres biler?”

“Ja. De gik op ad klitterne, og jeg fulgte efter dem lidt efter. Jeg ville gerne have et bedre udsyn til fuglene ved tidevandslinjen.”

Jen så på Matthew med et fornøjet glimt i øjnene. Den er god med dig. Som om du ikke håbede, at du kunne lure på dem, mens de hyggede sig!

“Jeg så dem sætte sig ind i bilerne, men jeg lagde ikke mærke til nummerpladerne. En skam. Det ville sikkert have været nyttigt for jer.”

“Men du husker, hvilket mærke bilerne var? Hvilken farve?”

“Selvfølgelig!” Colin lød nærmest fornærmet over spørgsmålet. “Som Hilary sagde, arbejdede jeg engang inden for bilindustrien. Jeg holdt mig bag kulisserne og tog mig af kontrakter, men jeg har det stadig i blodet. Den ene bil var en rød Fiesta, et par år gammel. Det var kvindens. Og en sort Passat.”

“Så du dem køre væk?”

Colin tænkte efter et øjeblik. “Jeg så manden køre. Kvinden sad stadig i bilen og kiggede på sin telefon, da jeg gik ned på stranden.”

“Så du nogen andre?” Den lavtstående sol måtte have stået ind ad vinduet hele eftermiddagen, og varmen var blevet fanget i det lille rum, som nu føltes beklumret.

“En mand i det fjerne.” En enlig mand lod til at være mindre interessant for Colin Marston end et par.

“Kan du beskrive ham?”

“Han var langt væk, tæt på Crow Point.” Colin lagde notesbogen på bordet foran sig.

“Og han var alene?”

“Ja. Men det kan være, at han ventede på nogen. Han blev stående samme sted, mens jeg var der. Han var stadig på stranden, da jeg gik tilbage mod Spindrift.” Han så på Matthew. “Du bor i huset der, ikke? Jeg mente nok, jeg genkendte dig. Jeg har set dig ude i din have, og når du kører forbi bomstedet.”

Matthew svarede ikke. I stedet stillede han et nyt spørgsmål. “Hvor mange biler holdt parkeret der, da du gik ind i landet?”

“Kun en Volvo. Den tilhører et ældre par, som tit kommer der.”

Matthew nikkede som tegn på, at han forstod. Det var sikkert det par, som betjenten udenfor havde set. Der var så varmt i stuen, at det var en kamp at bevæge sig. Han rejste sig og takkede parret for deres hjælp.

“Hvad sker der så nu?” Hilary havde også rejst sig og lænede sig ivrigt frem for at få mere at vide.

“Vi fortsætter med at spørge folk,” sagde Matthew. “Nogen kontakter jer, hvis vi får brug for at tale med jer igen.”

Da han var udenfor igen og skulle til at låse bilen op, så han, at både Hilary og Colin Marston stod ved vinduet og kiggede på dem.

Kriminalteknikerne kørte forbi dem, da de satte sig ind i Matthews bil, og de måtte have arbejdet hurtigt, for da han og Jen nåede frem, var teltet allerede blevet sat op, og teknikere i hvide dragter gennemsøgte sandet i nærheden. Ross gik utålmodigt frem og tilbage et stykke væk.

“Er der noget id?” Matthew håbede, at de kunne underrette de pårørende, før medierne fik nys om historien. Han var overrasket over, at de ikke allerede var troppet op. Han kunne forestille sig, at Marstonparret lod nyheden gå videre. De ville nyde deres 15 minutter i rampelyset. Måske havde den lange gåtur fra bommen afskrækket journalisterne, eller måske havde Colin og Hilary ikke vidst, hvem de skulle kontakte angående historien.

“Ingen tegnebog eller kreditkort,” sagde Ross.

“Du tror ikke, det var et røveri, der gik over gevind? Ikke helt herude?”

“Man fandt det her i baglommen på hans jeans,” fortsatte Ross. Han holdt et stykke papir frem: en åbnet konvolut med en indkøbsliste på bagsiden. Tomater, æg, ris, skraldeposer. Foran var der en påtrykt adresse. Intet navn. Til beboeren på Hope Street 20, Ilfracombe. En reklame af en slags. Navnet på gaden sagde Matthew et eller andet, men han kunne ikke se den for sig. “Skal vi tjekke det?” Ross vippede på fodballerne i iver efter at foretage sig noget.

Matthew gav sig. “I to kan tage af sted.” Det kunne være, at manden havde en kone, børn eller en ældre mor, og Jen havde et godt tag på familier. “Ring til mig, når I ved noget.” Han så på sit ur. Klokken var over seks, og det var allerede ved at blive mørkt. En bøje lå og blinkede ude i flodmundingen. “Lad os mødes på stationen klokken halv ni i aften og gennemgå det, vi ved.”

Matthew blev stående uden for havelågen til Spindrift og ventede et øjeblik. Gardinerne var ikke trukket for, og han kunne se køkkenet, der var badet i lys som en teaterdekoration. Der stod en orange gryde på komfuret og en kande med påskeliljer på den grønne voksdug, som dækkede køkkenspisebordet. Matthew havde købt dem dagen før som knopper, og de var lige ved at åbne sig. Og som var det en scene fra et teaterstykke, stod der en enkelt skuespiller med ryggen til foran et spækbræt. Håret var så lyst, at det så næsten hvidt ud. Personen var iført en T-shirt med et logo, som opfordrede til, at man reddede hvalerne eller delfinerne eller hele kloden. De havde en hel kommode med den slags T-shirts, og Matthew var for langt væk til at kunne se detaljerne. Jonathan, hans mand og livs kærlighed, den evige optimist, som havde hevet ham ud af depressionen og ført ham hjem – eller noget, der føltes som det. Matthew forstod stadig ikke rigtig, hvad Jonathan havde set i ham, og hvordan de kunne være så lykkelige.

Matthew løftede klinken på lågen og gik ind i haven. Jonathan hørte åbenbart lyden, for han vendte sig om, og han måtte have set Matthews skygge eller i det mindste noget bevæge sig, for han vinkede. Indenfor duftede der af lækker suppe og nyt træ. Jonathan var ved at udskifte nogle rådne vinduesrammer. Huset var hans projekt, og når han fik fri fra arbejde, brugte han sin fritid på det. I modsætning til Matthew havde han en uudtømmelig energi og en arbejdsmands kropsbygning. Der var savsmuld i hans hår og på skuldrene.

“God timing. Jeg skulle lige til at snuppe en øl.” Jonathan kom hen mod ham, stadig med kniven i hånden, og gav ham et kys.

“Det går ikke, at jeg drikker. Jeg skal ind på stationen senere.” Matthew forklarede om liget på stranden og tænkte, at han hadede, når arbejdet kom så tæt på. “Blev du ikke stoppet ved bommen på vej hjem?”

“Jeg tog en halv fridag for at komme videre med vinduet i soveværelset. Afspadsering. Jeg var hjemme lidt over middag. Der var ingen ved bommen på det tidspunkt.”

“Så du noget usædvanligt?”

“Er jeg mistænkt?” spurgte Jonathan med et stort smil for at lette stemningen. Han kunne fornemme Matthews stress.

“Et vidne måske.” Matthew var ikke i humør til sjove bemærkninger.

“Årh, for fanden, undskyld. Det havde jeg helt glemt. Din far blev jo bisat i dag. Lod de dig komme ind i kirken?”

“Jeg prøvede ikke at komme derind.”

“Åh, Matt, jeg vidste, at jeg skulle være taget med dig.”

Jonathan var ikke bange for noget. Han ville have mødt familien og Barumbrødrene med åben pande. Han ville have stået oppe foran og skrålet af fuld hals og charmeret de gamle damer bagefter. Matthew var en tøsedreng, som var mere bange for at skabe forlegenhed end for at standse et slagsmål i en bar eller konfrontere en misbruger, som var bevæbnet med en kniv.

“Min far ville ikke have brudt sig om, at jeg lavede en scene,” sagde Matthew. “At holde mig væk var det mindste, jeg kunne gøre for ham.”

“Det ville have været dem, der lavede en scene, ikke dig.” Men han gav Matthew et kram for at vise, at det her ikke var noget, de ville blive uvenner over.

De spiste sammen – suppe og friskbagt brød, ost og salat. Jonathans evner forbløffede Matthew. Hvordan kunne en mand være så dygtig til så mange ting? Hvor kom hans selvtillid fra? Matthew følte sig frygtelig inkompetent i sammenligning med ham.

“Jeg må se at komme af sted,” sagde han. Han havde sat tallerknerne i opvaskemaskinen. Så meget kunne han da finde ud af. “Jeg har bedt Ross og Jen om at finde frem til de pårørende. Vi har stadig ikke noget navn på manden.” Han tog jakke på. Udenfor var det stadig skyfrit og vindstille, og månen og stjernerne stod skarpt tegnet mod aftenhimlen. De eneste lys kom fra Instow og Appledore på den anden side af vandet. “Du skal ikke sidde oppe og vente. Det kan godt komme til at trække ud.”

Og Jonathan ville ikke sidde oppe og vente. Han ville sysle med sine projekter og gå i seng, når han blev træt. Matthew derimod kunne ikke falde til ro, når Jonathan var ude. Han lå og bekymrede sig og holdt udkig efter lyset fra billygterne, der fejede hen over gardinet i soveværelset. Nogle gange tog Jonathan ind på pubben i landsbyen for at høre folkemusik, fik lidt for meget at drikke og kom først slentrende hjem, når det var ved at blive lyst. Matthew lod bare, som om han sov, og sagde ikke noget. Hans mor havde altid været på nakken af hans far, når han kom sent hjem, og hans far havde hadet det.

4

Jen lod Ross køre de få kilometer til Ilfracombe. Han tog det som en selvfølge, at han skulle sidde bag rattet, og nogle gange orkede hun bare ikke gøre vrøvl. Desuden betød det, at hun havde hænderne fri til at sms’e børnene og sikre sig, at de begge var hjemme, lavede lektier og havde fået noget at spise. De var gamle nok til at klare sig selv nu og havde altid været robuste og selvhjulpne. Det havde de været nødt til at være.

Men hun blev nu stadig nervøs og havde dårlig samvittighed over, at hun ikke var hjemme hos dem og lavede noget sund mad og førte en intelligent samtale med dem, mens de spiste sammen. Men de var ikke den perfekte familie, man så i sitcoms, og de ville heller aldrig blive det. Hun havde prøvet at udfylde rollen som opofrende kone og mor, da de boede i Merseyside, og det havde nær taget livet af hende – bogstavelig talt. Dermed ikke sagt, at hun ikke ønskede, at hun kunne være bedre til det, havde mere styr på tingene og var mere til stede for dem. Det var ikke, fordi hun var gladere for arbejdet end for Ella og Ben. Ikke helt. Men arbejdet gav hendes liv struktur og mening, og hun havde brug for det. Hun ville blive tosset uden det.

De sms’ede tilbage. Ja, de var begge hjemme. Ja, de havde fundet en pizza i fryseren. Nej, de havde ikke tænkt sig at gå ud igen. Da Jen i sin tid var flyttet til Devon, og børnene var mindre, havde hun haft forskellige barnepiger til dem, men dem, som hun havde benyttet, havde været vant til velopdragne børn og forældre med faste arbejdstider. De havde skruet deres professionelle smil på, men havde haft deres hyr med Jens vilde Liverpool-unger og deres grimme sprog og selvrådighed. Til sidst havde Jen måttet tage til takke med en gymnasieelev, Adam, som gerne ville babysitte for lidt lommepenge, når det var nødvendigt. Det havde ikke været den ideelle løsning. Jen var tit kommet hjem til det rene kaos med Adam liggende på sofaen, opslugt af sin mobil, mens ungerne flintrede rundt ovenpå. Eller også var de alle tre oppe at slås om controlleren til et computerspil. Men de havde overlevet. Adam var flyttet for at læse på universitetet og kom stadig på besøg, når han var hjemme, selv om børnene kunne passe sig selv nu. Hun havde af og til frække drømme om Adam, som var blevet en meget veltrænet ung mand at se på.

Hun tænkte stadig på Adam og hans faste røv i de stramme jeans, da hun og Ross kørte gennem rundkørslen oppe ved Mullacott Cross. Det mindede lidt om Exmoor heroppe, selv om de var så tæt på byen og nedkørslen til Ilfracombe. Der var levende hegn, som hældede på grund af vestenvinden, og lam på markerne. Engang havde Ilfracombe været en populær badeby med prydhaver og hoteller og en hjuldamper, der sejlede passagerer over Bristol Channel til Somerset og Sydwales. Men da man begyndte at kunne få billige flyafgange til Middelhavet, havde byen mistet sin funktion, og det var gået ned ad bakke med den. Turisterne var taget til Spanien og de græske øer i stedet. Nu forsøgte stedet at finde en ny rolle.

Byen var omgivet af bakkedrag, og lysene fra den syntes at befinde sig i en dyb skål lige neden for dem. De kørte forbi store villaer, som var blevet lavet om til hotelpensioner med navne som Sea View og Golden Sands. De fleste havde “Alt optaget”-skilte hængende, ikke fordi de var fuldt belagte, men fordi ejerne ikke syntes, at det kunne betale sig at holde åbent så tidligt på sæsonen. Ross fulgte gps’en ind i byen og standsede oppe for enden af en lang, stejl gade med treetages rækkehuse. De var smukt proportionerede, men var ved at forfalde og var blevet lavet om til lejligheder. Der var brædder for nogle af vinduerne. En tom øldåse trillede hen ad fortovet.

“Hope Street,” sagde Ross. “Også kaldet ‘narkostrøget’. Jeg syntes nok, jeg kendte adressen.”

Jen kunne godt lide Ilfracombe med dens blandede og upolerede præg. Nogle af hendes venner boede her, og hun havde selv overvejet at flytte hertil, fordi husene var billigere, festerne vildere og mere hendes stil. Men børnene var faldet til i skolen nu, og køreturen til arbejdet ville være lidt af en dræber. Ligesom andre forhenværende feriebyer tiltrak den vejfarende og skæve eksistenser, der blev lokket til af muligheden for sæsonarbejde på de store hoteller. Når gæsterne tog hjem, blev arbejderne i byen, fordi de havde fået venner, var ugidelige eller ikke havde noget at vende tilbage til. Nogle af hotelpensionerne var blevet lavet om til vandrehjem eller etværelses lejligheder, andre lejede værelser ud om vinteren, selv om de ikke havde faciliteter til længerevarende udlejning. På Hope Street fandtes der den slags ejendomme, men der var også tegn på, at gaden oplevede en vis social opblomstring. Nogle af husene var nymalede og havde farvede rullegardiner og blomsterkasser og planter i krukker i de små forhaver. For enden af gaden så Jen silhuetterne af to mænd, der ludende stod og talte sammen.

Nummer 20 lå halvvejs nede ad gaden. En sort dør, nymalet. Ingen tegn på, at der boede flere på adressen, ingen separate dørklokker eller brevkasser. Der var slet ingen dørklokke, så Ross bankede på. Jen syntes, hun hørte nogen indenfor. Da Ross bankede på igen, blev døren åbnet, og de så ind i en rummelig entré med nøgent gulv, som var pletvis lakeret. En ung kvinde i jeans og en lang, blågrøn sweater og med rød læbestift stod foran dem.

“Hejsa.” Hun målte dem interesseret med øjnene. “Jeg beklager, men hvis I er ude på at sælge noget, er jeg altså flad. Og hvis I er ude på at sælge religion, er jeg ateist. Husets gudfrygtige beboer er ikke hjemme, så der er ikke noget at komme efter.”

Jen tænkte, at hun ville huske den remse, næste gang uønskede sælgere ringede på hos hende. “Vi er ikke ude på at sælge noget. Vi er fra politiet.”

“Drejer det sig om min cykel?” spurgte hun med et stort smil. Forskellige udtryk gled over hendes ansigt som skygger fra skyer på en blæsende dag. Ansigtet havde sit helt eget liv. “Sig ikke, at I har fundet den efter så lang tid. Vi har sat en ny lås på døren ind til bagsiden af huset, og vi har ikke fået noget stjålet siden.”

“Det drejer sig ikke om cyklen,” sagde Ross. “Må vi komme indenfor?”

Kvinden førte dem ind i et stort værelse bagest i huset. Jen, der var ekspert i den slags ting, gættede på, at alle møblerne var genbrug eller noget, man havde skaffet gratis. Siddearrangementet bestod af en kæmpestor sofa med lilla velourbetræk, hynder på gulvet og et par lænestole, der så nybetrukne, men ikke helt færdige, ud. Det var, som om møbelpolstreren var blevet træt af opgaven. Man havde lavet et langt, lavt bord af en plankedør. På væggene hang der plakater og originale malerier. Der var en lille sort brændeovn – beskidt og uden ild i – og en flettet kurv med brændeknuder. En terrassedør førte ud til en lille gårdhave med enorme lerkrukker. Påskeliljer var allerede ved at springe ud. Der var en høj mur med en faldefærdig port, og Jen gik ud fra, at det var via den, at cykeltyven havde skaffet sig adgang til cyklen.

“Må vi bede om dit navn?” Jen havde sat sig i en af lænestolene. Ross stod stadig op.

“Gaby. Gaby Henry.”

“Er du husets ejer?”

“Nej, det er Caroline. Caz. Eller hun ejer det i teorien. Det er belånt til op over skorstenen. Hendes mor og far hjalp hende selvfølgelig med et banklån. Eller hendes far gjorde, for hendes mor døde for flere år siden. Lejen fra hendes logerende hjælper også. Det er mig.” Et hurtigt smil og en kunstpause, som om hun var en standupkomiker, der ventede på et bifald efter en joke. Hun lød, som om hun kom fra det sydlige England, men hun var ikke lokal. Fra London måske.

Jen lænede sig frem. “En mand er blevet fundet død på stranden ved Crow Point her til eftermiddag. Han havde noget på sig, der knyttede ham til denne adresse.” Der var ingen reaktion fra Gabys side. Hun blev bare stående helt stille. Jen så på hende og fortsatte så. “Er du gift? Har du en kæreste?”

Nu sagde Gaby noget. “Nej, jeg er en fri fugl. Caz har Edward. Han er hjælpepræst. Men han er ikke her lige nu. Han bor her ikke. De går ikke ind for den slags. Ingen sex før ægteskabet. De er sådan nogle lalleglade hallelujakristne, du ved.”

“Er der nogen mandlige logerende?”

Der gik et øjeblik, før hun svarede. “Simon Walden. Han har boet her siden oktober. Det var Caz, der fik ham til at flytte ind. Han er et af hendes vildfarne får.”

Jen tænkte, at det kunne være vigtigt. Hun ville vende tilbage til det. “Kan du beskrive ham?”

“Han er lidt ældre end os, tæt på de 40. Vi har tænkt os at holde fest for ham om et par uger. Hvis han opfører sig ordentligt.”

Jens nysgerrighed blev vakt, men hun sørgede igen for at holde sig til sagen. “Vægt? Højde? Nogen kendetegn?”

“Han er lidt højere end ham.” Gaby nikkede over mod Ross. “Men nogenlunde samme bygning. Han har en tatovering af en fugl på halsen. En albatros. Han siger, at han bar på et åg af skyld som i Sangen om den gamle sømand, så han fik lavet tatoveringen for at blive mindet om det.”

Nu løb nysgerrigheden af med Jen. “Ved du, hvad han mente med det?”

Gaby rystede på hovedet. “Når han har fået noget at drikke, kan han godt blive lidt rørstrømsk – eller hidsig.”

“Men I lader ham blive boende?” spurgte Ross, som boede sammen med sin perfekte kone i et nydeligt lille hus i udkanten af Barnstaple. Han hadede sikkert det her sted med al dets skidt og rod. Han ville i hvert fald ikke dele sit hjem med fremmede.

Gaby trak på skuldrene. “Det er kun sjældent, at det slår klik for ham. Caz forstår at tackle ham. Desuden laver han fantastisk lækker mad.” Hun så på dem. “Siger I, at Simon er død?”

“Det ved vi ikke endnu. Det er muligt.”

Gaby vendte ansigtet væk. Jen tænkte, at hun måske græd, men da hun så på dem igen, var hun ganske fattet, og da hun talte, var det stadig i et let, om end sprødt, tonefald. “Fandens også. Hvis han er død, er det slut med de skønne festmåltider om fredagen.”

“Har du et billede af ham?”

“Et øjeblik. Vi tog en selfie for et par uger siden. Jeg lagde billedet op på Facebook, men jeg har det stadig på mobilen.” Gaby scrollede gennem billederne på sin telefon og rakte den så til Jen. Der var tre ansigter presset ind i billedet. To kvinder – Gaby og en lille, rund kvinde med store briller – og i midten sås en mand. Simon Walden. Den døde på stranden. På billedet vendte hans hoved en smule til siden, og Jen kunne se tatoveringen.

“Jeg er bange for, at det er ham,” sagde Jen. Hun rakte Ross telefonen, så han selv kunne se, at de havde identificeret deres offer.

“Har han begået selvmord?” Den hårde skal krakelerede stadig ikke.

“Hvorfor spørger du om det? Havde han da talt om at begå selvmord?”

“Nogle gange var han i meget trist humør. Det var sådan, Caz mødte ham. Hun arbejder for en velgørenhedsorganisation, der tilbyder rådgivning til sindslidende, og hun er sgu alt for blød af sig.”

“Er det der Caroline?” Jen havde fået telefonen tilbage fra Ross og pegede på den lille kvinde med brillerne.

“Ja, det er hende. Min udlejer. Og også min veninde nu. Vi er som nat og dag, men jeg holder frygtelig meget af hende. Jeg er ikke sikker på, at hun kan klare alt det kaos, som jeg har bragt med ind i hendes hus …” Hun slog ud med hånden mod genbrugsmøblerne og kunsten. “Men hun ved godt, at hun ville kede sig uden mig. Og det er lidt muntrere end det sted, hun arbejder: en gammel menighedssal fyldt med selvmordskandidater og depressive mennesker.”

“Hvad med dig?” spurgte Jen. “Hvad laver du?”

“Jeg er ansat som kunstlærer i Woodyardcentret. Jeg hjælper forfærdelige unge mennesker med adfærdsproblemer med at finde sig selv gennem kunsten. Og jeg underviser også midaldrende kvinder, der keder sig og gerne vil forsøge sig med akvarelmaling. Woodyard har afsat penge til at have mig ansat i tre år.” Hun så på Jen for at sikre sig, at hun ikke behøvede forklare, hvad Woodyard var. Jen nikkede for at vise, at hun kendte navnet. “Det er mit daglige arbejde. Men jeg maler først og fremmest. Maleriet er min sande kærlighed. Jeg gik på billedkunstskole efter folkeskolen, og Woodyard har stillet et atelier til rådighed for mig.”

“Du må være ret talentfuld så.” Jen fornemmede en lille hånlig tone i sin egen stemme. Måske på grund af misundelse. Hun ville ønske, at hun selv kunne male. “Hvordan kender du og Caroline hinanden?”

“Gennem hendes far, Christopher. Han sidder i Woodyards bestyrelse og var med i ansættelsesudvalget. Jeg er ikke herfra, og da de ansatte mig, havde jeg brug for et sted at bo. Han satte mig i kontakt med Caz, som lige havde købt det her sted og ledte efter logerende. Og så flyttede Simon ind.” Hendes stemme fik pludselig en skarp klang.

“Kom du ikke godt ud af det med ham?” spurgte Jen.

“Vi klarede os fint uden ham. Det ændrede forholdet mellem os på en måde. Jeg er selvfølgelig ked af, at han er død. Men skal jeg være ærlig? Jeg vil ikke have noget imod, at det hele bliver, som det var, før han dukkede op.”

Jen så på billedet igen. Under den videre del af efterforskningen ville det være sådan, hun huskede beboerne på Hope Street: Gaby, kunstneren med de mørke øjne og den røde læbestift; Caroline, den religiøse med de store briller.

“Har Simon noget familie? Vi er nødt til at underrette de pårørende.”

“Der er en ekskone,” sagde Gaby. “Jeg tror, hun bor i Bristol, men jeg har ikke navn eller adresse på hende.”

“Havde han et arbejde?”

“Sidste sommer arbejdede han som kok på Kingsley House Hotel her i Ilfracombe. Da sæsonen sluttede, mistede han naturligvis også sin bolig. Det er bagsiden af medaljen ved det.”

Jen nikkede.

“Bagefter arbejdede han som frivillig i caféen i Woodyardcentret – det var Caz eller hendes far, der sørgede for det – men han havde ikke noget lønnet arbejde.”

“Hvordan betalte han husleje?” Ross havde ikke meget til overs for sæsonarbejderes problemer. Han syntes, at de skulle få sig et rigtigt arbejde.

“Det ved jeg ikke,” sagde Gaby, “men ifølge Caz gik den ind på hendes bankkonto hver måned. Jeg håber ikke, hun kommer til at sidde hårdt i det uden den.” Efter en kort pause tilføjede hun: “Men hendes far har masser af penge, så hun overlever nok.”

“Kunne vi få lov til at se Simons værelse? Det skal afspærres, så det kan blive ordentligt undersøgt, men vi vil gerne lige tage et hurtigt kig nu.”

Gaby nikkede og rejste sig. De fulgte efter hende op til første sals repos, hvor hun standsede. “Simons værelse ligger øverst oppe, bagest. I kan bare selv gå derop.”

Jen tænkte, at Simon Walden havde fået det mindste og mørkeste rum, det, som ingen andre havde lyst til at bo i. Han var en logerende, som boede der på de andres nåde, og ikke en rigtig ven. Det var et kvistværelse, der vendte ud til bakken med udsigt til gårdhaven og de andre huse, ikke til havet. Det var spartansk og upersonligt indrettet. Der stod en enkeltseng under kvistvinduet. Et hvidmalet klædeskab rummede en beskeden mængde tøj. Intet tv og ingen computer. En radio på natbordet. Ingen billeder.

“Han var typen, der rejste let,” sagde Jen. “Det ligner en munkecelle.”

Ross stod ved siden af hende med ryggen til den lukkede dør. “Eller en fængselscelle.”

De fandt Gaby i køkkenet. Et gammeldags tørrestativ hang ned fra loftet, og hun tog håndklæder og pudebetræk af det og foldede dem sammen på bordet, idet hun glattede pudevårene, så hun slap for at stryge dem. Jen kendte teknikken. Gaby holdt inde, da de kom ind. Der stod en åbnet flaske vin og et halvfyldt glas på det nøgne fyrretræsbord.

“Hvornår regner du med, at Caroline er her igen?” Jen kunne godt selv tænke sig et glas vin. Guderne måtte vide, hvornår hun ville være hjemme til at få et.

“Ikke før ni. Hun arbejder, som jeg vist før har nævnt, for en velgørenhedsorganisation for sindslidende. Den er tilknyttet kirken, hvor hendes kæreste er hjælpepræst, og hun har en vagt i aften. Hun brænder virkelig for sagen.” Hun tav et øjeblik. “Hendes mor begik selvmord. Måske er det derfor, hun går så meget op i det.”

“Og Simon var en af hendes klienter?”

“Ja,” sagde Gaby. “Et af hendes vildfarne får, som sagt.”

“Er det ikke lidt usædvanligt at invitere en klient indenfor i sit hjem?” Jen troede, at folk, der udførte socialt arbejde, blev uddannet til at holde en professionel distance. Alle de behandlere, hun havde mødt, havde været så distancerede, at det mindede om ligegyldighed.

“Det var ikke nogen god idé, hvis I spørger mig. Da jeg mødte ham første gang, syntes jeg, han var mærkelig. Han gav mig myrekryb. Jeg ville ikke have ham boende. Caz sagde, at hvis jeg vidste lidt mere om ham, ville jeg ikke være så afvisende.”

“Fik du noget mere at vide om ham?”

Gaby rystede på hovedet. “Caz sagde, at hun ikke kunne fortælle mig mere på grund af sin tavshedspligt, så det hjalp ikke meget. Men det er trods alt hendes hus, så hun bestemmer jo, hvem der må bo her.”

“Vi kommer igen i morgen for at tale med din veninde.” Jen så på sit ur. Briefingen begyndte om en halv time, og hun ville ikke gå glip af den. “Hvornår kan vi tale med jer begge, inden I tager på arbejde?”

“Ved halvnitiden? Vi møder begge sent.” Gaby fulgte dem til døren. Jen tænkte, at hun lige så vel kunne være skuespiller som kunstner. Hun sørgede for at holde facaden.

Politistationen i Barnstaple var opført i grim beton lige ved siden af kommunekontoret, der stod tomt og ventede på at blive revet ned. Den vendte ud til Castle Hills grønning. Der var ikke længere nogen borg, og højen, der lignede en kop vendt på hovedet, var det eneste, der var tilbage af fæstningsvolden, som havde understøttet den. Den var vokset til med græs og dækket af træer og buske. Barnstaple lå nær Ilfracombe, men længere inde i landet. Det havde engang været en lille købstad, og sådan virkede centrum stadig med dets frugt- og grøntmarked og pulserende hovedgade, men byen havde fået vokseværk og bredt sig. I udkanten af den lå der sociale boligbyggerier og storcentre, og turister ville måske blive skuffet over det førstehåndsindtryk, de fik af byen. Den lignede enhver anden engelsk by. Bortset fra floden. Floden, hvis tidevand forandrede sig alt efter månen og vejret, gjorde stedet vildere, så det nærmest ikke mindede om en by. I godt vejr spiste Jen sin madpakke på grønningen og gik nogle gange op til toppen af højen. Selv deroppefra kunne man lugte saltet fra flodmundingen, og der var det særlige lys, som man kun oplever tæt på havet. Jen havde altid været glad for havet.

hendes

På vej op ad trappen ringede hun til Ella.