Ulvepige

Helle Ryding

Ulvepige

Klintespind 2

Helle Ryding: Ulvepige – Klintespind 2

Copyright © 2013 Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck A/S

eISBN 978-87-17-04415-9

Forlagsredaktion: Lise Heilesen

Tryk: Nørhaven, Viborg

Grafisk tilrettelægning: An:Sats, Espergærde

Forsidedesign: Lars Rosenquist Bech-Jessen www.bogmager.dk

Fotos: iStockphoto

Sat med Goudy Old Style

Printed in Denmark 2013

Mangfoldiggørelse af indholdet af denne bog eller dele deraf er i henhold til

gældende dansk lov om ophavsret ikke tilladt uden forudgående aftale

med forlaget. Det gælder såvel analog som digital kopiering.

Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck A/S

Pilestræde 52, 3

1112 København K.

nff@nytnordiskforlag.dk • www.nytnordiskforlag.dk

www.helleryding.dk

KAPITEL 1

Serpina tog et fastere greb om Noatans arm. Det var næsten umuligt at holde balancen i de korte, stive støvler. Og det blev ikke lettere af, at der i løbet af natten havde lagt sig et tyndt lag is på de toppede brosten langs havnekajen. Himlen var overskyet, og en kold vind fejede ind over havnen, rev i skibenes tovværk og flåede i kapper og kjoler.

– Går jeg for hurtigt? spurgte Noatan og satte tempoet ned.

– Jeg forstår ikke, at nogen finder sig i at få fødderne snøret ind i sådan et par latterlige tingester. De egner sig jo ikke til at gå i, mumlede Serpina.

Hun løftede blikket fra brostenene og så op på Noatan. Igen blev hun overrasket over forandringen. Petrine havde virkelig fået ham til at ligne en herremands søn. Hun havde købt ham nyt tøj; støvler, bukser og jakke, samt en pelsforet, mørkegrøn kappe og en hat i samme farve. Hans kraftige, mørkblonde hår havde hun vasket og klippet. Han var ikke til at kende for den, der forventede at finde en blødende og forslået ung mand i Sune Eges aflagte tøj. Serpina var selv klædt som en ung pige af god familie. Hendes lange kjole var af kraftigt, mørkerødt fløjl, håret var flettet i en lang, tyk fletning og hang ned ad ryggen, ligesom Bjørkas, og hun bar kappe og baret i samme mørkegrønne farve som Noatans. Petrine havde foreslået, at de gav sig ud for at være af samme slægt, fætter og kusine, der stammede fra Risenhavn oppe i det nordlige Soria. Serpina rettede på hatten. Den havde hvide, buskede fjer, som kunne dække for månen i hendes øjne, når bare hun passede på. Det nye tøj havde Petrine betalt skrædderen for med en stump guld, Serpina havde hugget af en af de to klumper klinteguld, hun havde gået med i lommen lige siden sit første natteridt. Skrædderen havde været glad for at komme af med tøjet, for siden Broderskabet sammen med kong Buur havde overtaget magten i Soria, var der mange borgere, som ikke hentede deres bestillinger.

– Er der noget, du genkender nu, hvor det er dagslys? spurgte Serpina dæmpet.

De gik langsomt hen ad kajen, mens Noatan studerede hvert skib nøje. Han var fast besluttet på ikke at overse noget tegn på, at han havde været her før. Men samtidig måtte de passe på ikke at påkalde sig særlig opmærksomhed. Deres søgen skulle gerne se ud som tidsfordriv for to fremmede, der var strandet i Kora, efter den morgen for tre dage siden, hvor kong Buur havde indtaget Soria.

De havde også været her natten forinden for at lede, men Noatan havde ingen anelse om, hvor i havnen troldmandens skib havde ligget. Han havde været spærret inde i et mørkt rum langt nede i skibet i mange dage og var blevet ført derfra i en vogn. Nu var han efterhånden blevet i tvivl, om det var her i Kora, skibet havde ligget, eller om det måske snarere havde været i en havn længere nordpå.

– Det var mørkt, da min herre fulgte mig fra skibet, svarede han. – Her var helt anderledes dengang … der var mange mennesker, og de gik tæt på vognen. Lydene var også anderledes … lige nu er der ingenting, jeg genkender …

Serpina forstod ham godt. Det var uhyggeligt, som alt var forandret, siden kong Buurs krigsskibe havde lagt sig som en lænke uden om anløbsbroerne og spærret kong Karans flåde inde.

For kun få dage siden havde der været et mylder på havnen af boder med handlende, som falbød deres varer, og af søfolk fra fremmede lande, som med høje råb genså gamle venner og slingrede fra den ene skænkestue til den næste. Almindelige borgere var trængtes mellem hinanden og havde holdt øje med priserne på sild og torsk, når beværterne i Kora gav deres bud, og kasserne hobede sig op på kærrerne, som bydrengene kom løbende med.

Nu blev søfolkene på deres skibe, for havnen bød ikke længere på behagelig adspredelse. Der lød hverken sang eller musik, når dørene til beværtningerne gik op, og de handlende solgte med stivnede smil deres varer til en lille skare af fåmælte kunder.

Broderskabets ordensknægte patruljerede på havnen. De holdt øje med skibene og visiterede alle, der gik til og fra borde, og de standsede også tilfældige folk for at kontrollere deres papirer. Men det var ikke bare ordensknægtenes tilstedeværelse, der fremkaldte den frysende tavshed. Det var også lyden af skramlende vogne, fortvivlede skrig og en tryglende jamren, der fik folk til at gyse. Ude for enden af havnen på et stykke græsmark havde Broderskabet lige siden kong Buurs erobring holdt store bål ved lige. I en jævn strøm ankom der vogne til bålpladsen belæsset med bøger og papirer, tøj, bannere og våbenskjolde sammen med de folk, som ejede dem. Først blev bøgerne, papirerne og de andre ejendele kastet på bålene. Så blev passagererne hevet ned fra vognene …

Serpina trykkede sig ind til Noatan, da der lød en ildevarslende trommehvirvel ude fra bålpladsen. Et andet ungt par hastede forbi. Blege og sammenbidte forsøgte de at undslippe lyden, der uundgåeligt fulgte. Serpina mærkede, at det rykkede i Noatan, da øksens metalliske ringen forkyndte, at Broderskabet havde gjort sig fri af endnu en modvillig sorianer. Igen sang øksen sin dødssang. Serpina bøjede hovedet.

– Det her var ikke min fars mening. Han ville aldrig have accepteret, at Broderskabet fik en sådan magt, hviskede hun.

– Hvis troldmanden ikke havde spærret kong Mithram inde i Kongsbjerget, var det aldrig sket, hvæsede Serpinas spinder, Anaja, der sad på hendes hat og holdt øje med, hvad der nærmede sig bag hende.

– Prins Augustin har ret i, at det er en sammensværgelse, sagde Noatan mørkt, da Serpina havde gentaget Anajas bemærkning for ham. – Min herre må have planlagt angrebene på din far og på Soria sammen med Broderskabet. De mødtes i Egegårdens kælder for at diskutere det hele. Og jeg hjalp troldmanden med at gennemføre angrebet på Den Månelyse. Det angreb, som det var lykkedes din far at afværge i alle de år, mit folk har levet i Dalen uden forbindelse med resten af verden …

Han tav af skam. Serpina klappede ham trøstende på armen.

– Vi har alle sammen være ofre for ham.

Hun havde også selv sin del i det. Hvis hun fra begyndelsen havde fortalt sin far om det røde drageøje og Noatan, ville han have regnet sammenhængen ud og vidst, hvordan han skulle bremse troldmanden. Men hun havde været fej, alt for bange for konsekvenserne når hendes far hørte, at hun havde trodset ham flere gange. Alligevel var det ikke til at begribe, at kong Buur og Broderskabet havde fået magt over Soria så lynhurtigt. Hendes far, Mithram, havde jo altid været på vagt, altid været på farten, altid opsnappet planer om forræderi og erobring. Men de havde været snedige. Landet var blevet indtaget og knækket hurtigere, end en efterårsstorm kunne rasere en skov. Uden at hendes far havde gennemskuet, hvor nær fjenden var kommet!

Hendes blik søgte over mod kajpladsen, hvor Dagh Alberans store, smukke sejlskib havde ligget. Selene, hendes søster, var stukket til søs sammen med Alberan, morgenen før kong Buur havde lukket havnen. Alberan havde udgivet sig for at være kong Karans rådgiver, men den falske hertug havde solgt alle Karans planer til Buur. Det mente i hvert fald prins Augustin. Der lå et krigsskib, hvor Alberans skib før havde ligget. Mon han og Selene var sejlet til Palontina, hvor Alberan sagde, at han kom fra? Medmindre det også var løgn. Mithram havde aldrig hørt om det lille hertugdømme, og han vidste mere om verden uden for Soria end de fleste. Nu var det Alberan, der havde Drageøjet. Selene havde stjålet det op af Serpinas lomme og givet det til ham.

– Der er lige kommet en sort præst ud på havnen. Han står og betragter os, advarede Anaja.

Serpina skævede ud under hatteskyggen. Der gik også en præst længere fremme. De sorte præster var lette at kende, for de bar orangegule skærf om livet uden på deres sorte præstedragter. Der var kommet mange flere af dem, efter kong Buur havde erobret Soria. Serpina havde aldrig brudt sig om dem. Hendes far havde altid ment, at de tjente Broderskabet og ikke nogen gud, og de foragtede så åbenlyst hendes folk på klinten, at de til stadighed havde forsøgt at hidse befolkningen op imod hende og hendes søstre, når de som præstinder kom for at hjælpe kvinder og børn. Nu hvor Mithram var spærret inde i klinten, var det, som om de ikke længere skyede lyset, men kom myldrende frem som rotter.

Serpina og Noatan passerede kirken, hvor sømændene kom for at bede deres gud om god vind, før de sejlede ud, og i det samme trådte en lille kordreng frem øverst oppe i klokketårnet. Han skulle sørge for ringningen og gav sig til at trække i tovet. Det var tungt, og den lille fyr måtte nærmest hænge og svinge med, før tovet fik så meget kraft, at knebelen ramte klokken. Noatan standsede op.

– Genkender du noget? hviskede Serpina spændt.

Noatan rynkede panden. Drengen slap tovet, og klokken rungede endnu, da han begyndte at synge. Noatan betragtede den lille, lyshårede knægt, der var klædt i en lang, hvid kjortel med et blåt slag over skuldrene. Selvom han var lille, var stemmen stærk og klar. Serpina kendte ikke sangen. Men Noatan kunne dårligt skjule sin ophidselse.

– Jeg har hørt slagene på klokken før og drengen, der synger!

– Er du sikker?

Noatan nikkede.

– Det var dengang, vi endelig var kommet i havn, og skibet lå stille. Jeg vidste ikke, om det var nat eller dag. Der var helt mørkt i mit rum. Men der kom luft ind … og lyde. Det var klokken og sangen.

Håbet løb som en strøm gennem Serpina. Noatan virkede sikker. Så var det nok alligevel her i Kora, at hans herre havde lagt til. Hun vendte sig og betragtede skibene. Her var mange, både store og små. De fleste af dem krigsskibe med kong Buurs banner i masterne.

– Mon din herres skib er her endnu? Hvis du studerer dem, der ikke er krigsskibe …

Serpina trak utålmodigt Noatan i armen, men han så helt fortabt ud.

– Jeg synes, at alle skibe ligner hinanden.

Imens de stod der, havde kordrengen afsluttet morgensangen, og nu kom han ud fra kirken. Serpina fik en idé og kaldte på drengen. Han kom tjenstvilligt løbende og bukkede dybt for hende.

– Nådige frøken …? hilste han.

Serpina passede på, at fjeren i hatten dækkede for øjnene, og spurgte med blid stemme.

– Hvad hedder du?

Drengen så ned og svarede med en mumlen, der lå langt fra den klare morgensang.

– Kristian.

– Synger du tit oppe fra klokketårnet?

– Ja.

– Hvor længe har du gjort det?

– Siden jeg var syv.

– Hvor gammel er du nu?

– Otte.

– Du synger smukt. Vi vil gerne give dig en skilling som tak.

Endelig løftede drengen hovedet. Hans blik løb forhåbningsfuldt fra Serpina til Noatan.

– Giv ham en mønt, bad Serpina.

– Hvilken en af dem? spurgte Noatan usikkert.

Serpina havde lige så lidt forstand på mønter, som Noatan.

– Lad Kristian vælge selv.

Noatan rakte ned i lommen og holdt en håndfuld mønter frem. Det var overskuddet fra det lille stykke klinteguld, efter at Petrine havde betalt for tøjet. Drengen så overvældet på dem. Han spejdede vagtsomt efter ordensknægtene og skyndte sig så at tage en stor, blank sølvmønt.

– Vent lidt, bad Serpina, da drengen ville gå. – Du må have stået oppe i tårnet mange gange og set på skibene, når de lægger til …?

Drengen svarede, at det havde han.

– Lægger du mærke til, hvor skibene kommer fra?

– Ja, hvis jeg kender flagene.

– Kan du huske, hvilke fremmede skibe der lå i havnen for et par måneder siden?

Drengen så tøvende op på hende.

– Der kommer mange fremmede skibe ind hver uge, nådige frøken.

– Du må tage en mønt mere, hvis du fortæller os, hvilke fremmede skibe der har lagt til de sidste par måneder, opfordrede Serpina.

– Så mange kan jeg ikke huske.

Drengen skævede slukøret til mønterne i Noatans hånd. Serpina forstod, at han var ærlig, og tog ham om skuldrene.

– Vi leder efter en mand, som kom hertil med sit skib for et par måneder siden. Det er en ældre mand med gråt skæg og langt, gråt hår. Hvis du kan fortælle os, om du har set ham oppe fra dit klokketårn, og lidt om, hvad han foretog sig, når han gik fra borde, så får du din mønt alligevel.

Serpina beskrev troldmanden, som hun huskede ham fra den dag, han havde redet langs stranden sammen med Noatan og den anden unge mand. Lyseblåt slag og gul hat med hvide fjer. Hvid hest med fint seletøj. Kristian rystede på hovedet. Men nu tog Noatan over. Han brugte både ord og fagter. Og med ét var det, som trådte den gråhårede herre lyslevende frem, viftede med sin pegefinger med den store guldring og talte indtrængende og monotont med en dyb stemme. Drengen betragtede ham med alvor, men da Noatan skar ansigt og slog arrigt med nakken, nøjagtigt som troldmanden også havde gjort, da han protesterede mod, at svendene angreb, blev Kristian skræmt. Han bakkede og var ikke længere interesseret i pengene. Serpina fór efter ham og greb ham i armen.

– Hvor skal du hen?!

– Min bedstefar venter på mig, råbte drengen bange.

– Vi gør dig ikke noget. Du skal bare fortælle, hvornår du så den mand, vi taler om.

– Min bedstefar venter på mig! gentog Kristian og vred sig i Serpinas greb.

– Fortæl os i det mindste, hvornår du sidst så ham!

Serpina gav ikke slip, og nu var drengen bleg af skræk. Noatan gik ned i knæ og kom i øjenhøjde med ham.

– Hvis du får lyst til at fortælle os noget, så spørg efter os i Petrines Kro, hviskede han.

Serpina stivnede. I det samme rev drengen sig løs af hendes greb og stak af.

– Noatan dog! hviskede Serpina ophidset. – Det skulle du ikke have sagt. Vi risikerer at bringe Petrine i fare.

– Han er kun et barn.

– Ja, men han vil fortælle det til sin bedstefar.

Serpina så efter drengen. Han var løbet over til et hus nær kirken og stod nu i en port sammen med en ældre mand.

– Hvorfor …, mumlede Noatan.

– Fordi vi ikke ved noget om hans bedstefar, indvendte Serpina.

Men Noatan svarede hende tålmodigt.

– Det er ikke det, jeg siger. Jeg mener, hvorfor blev Kristian bange, da vi spurgte ham om min herre.

Bedstefaderen holdt hænderne beskyttende om Kristians skuldre og betragtede dem. Han var præst, klædt i en sort præstedragt, dog uden det orangegule skærf om livet. Et kort øjeblik tænkte Serpina på sin kniv. Petrine og hendes drenge risikerede livet ved at skjule prins Augustin og hans tre venner på kroen. Men nu nappede Anaja hende i øret.

– Der er en ordensknægt på vej hen til os! hvæsede hun.

Det var klart, at drengens råb havde tiltrukket vagternes opmærksomhed. Serpina blinkede advarende til Noatan og hviskede Anajas advarsel videre. I næste øjeblik blev de råbt an.

– Må jeg se jeres papirer?

Det var ikke et spørgsmål. Det var en ordre. Serpina skævede til manden gennem sløret af hattefjer. Ligesom de andre ordensknægte bar han en lang, violet kappe med Broderskabets mærke på ryggen i orangegult og sort: en fork med fem sylespidse tænder og en fælles flamme, der skød op fra dem. Den samme flammegule farve dannede bort på kappens nederste kant og striber på den violette baret. Kulden bed manden i ansigtet, og det dryppede fra hans næse. Men han lignede en, der var vant til at udstede befalinger. Mange af ordensknægtene havde været betroede tjenere hos tilhængere af Broderskabet i husene og på gårdene rundtomkring i Soria. Nu fortsatte de deres tjeneste som vogtere af Broderskabets magt. Noatan trak de sammenfoldede papirer frem, som Augustin havde forfalsket ved Petrines køkkenbord aftenen forinden. De var forsynet med det kongelige laksegl, som han havde stukket til sig, før han var flygtet fra slottet. Manden studerede papirerne.

– I kommer fra Risenhavn. Hvad foretager I jer her i Kora?

Serpina håbede, at Noatan huskede alt det, Augustin og Jakob Hvide havde øvet med ham.

– Vi venter på, at min far kommer og henter os, løj Noatan og så roligt manden i øjnene. – Vi var på besøg hos vores onkel, da vejene mellem nord og syd blev spærret. Nu går vi og ser efter ham. Måske kommer han i vogn, måske sender han sit skib.

– Hvor bor I her i Kora?

Serpina gav Noatans arm et tryk.

– Hos doktor Bagger … Østre Slotsgade 12.

Noatan svarede, som de havde aftalt, og det lød overbevisende. Husnummeret fandtes ikke. Det gjorde doktor Bagger heller ikke. Nu kunne de kun håbe på, at ordensknægten ikke var kendt med alle gaderne i Kora. Manden kløede sig i nakken og gentog adressen. Noatan nikkede bekræftende.

– Har din far aflagt ed til Broderskabet?

– Det ved jeg ikke. Jeg har ikke talt med ham, siden vi rejste. Det er flere uger siden nu.

Noatan skar en grimasse, som om han var flov over sin uvidenhed.

– Og hvad med den unge dames familie?

Serpina blev ved med at se ned i jorden som en skræmt ung pige.

– Min kusine har dårligt helbred. Det er derfor, vi besøger doktor Bagger, forklarede Noatan.

– Hun ser ud til at være rask nok til at kunne sy.

– Sy?

Noatan var oprigtigt overrasket. Men vagten så bare vurderende på ham.

– Du ser også ud til selv at kunne arbejde. Der er brug for raske, unge mænd til at fælde træer og genopbygge Valheims flåde. Og lige nu skal det gå stærkt med byggeriet ude på klinten.

Det gav et sæt i Serpina.

– Hvilket … byggeri? spurgte hun, lidt for skarp i stemmen.

– Ja, det vil vise sig, når det står færdigt. Jo før, jo bedre, svarede manden.

Byggeriet på klinten? Serpina spekulerede på, hvad de mon var i gang med at bygge derude, hvor ingen mennesker før havde måttet komme uden kong Mithrams tilladelse. Ordensknægten skrev nogle anmærkninger i deres papirer med en kulstift.

– Følg din kusine op til slottet og overlad hende i Hekla Eges varetægt. Der er brug for unge damer, som kan gå fruen til hånde, befalede han Noatan.

– Kalder du Hekla Ege for frue på slottet? udbrød Serpina.

Manden ulejligede sig ikke med at svare, men foldede papirerne sammen og rakte dem til Noatan.

– Giv dem til portvagten. Når du har afleveret din kusine, går du tilbage og melder dig hos ham.

– Jamen, vi må først lige vente på min far hos doktor Bagger, indvendte Noatan. – Han regner med at finde os der.

– Hvis din far er tro mod Broderskabet, vil han med glæde stille jeres arbejdskraft til rådighed for Soria, svarede ordensknægten, mere bidsk end før.

– Ja, naturligvis.

Augustin havde sagt, at Noatan var lærenem, og Serpina var enig. Nu improviserede han uden at tøve eller ryste på stemmen. Han førte en hånd til hatten, men deres plageånd var ikke så let at slippe væk fra.

– Vent lige lidt, unge mand. Er I bekendte af prins Augustin?

– Prinsen? Nej da, så fint et bekendtskab har vi ikke.

– Ved I, hvor han opholder sig lige nu?

– Man siger, at han er flygtet fra Soria sammen med kongen.

– Nå, siger man det?

Manden betragtede Noatan med et iskoldt blik. Pludselig greb han Serpina i armen.

– Jeg må hellere følge jer op til portvagten, så I ikke farer vild på vejen.

Serpina var ved at glide i de ubekvemme støvler, da ordensknægten trak hende med sig. Noatan gik på den anden side og støttede hende. Porten, hvor drengen og hans bedstefar havde stået, var tom. De havde benyttet lejligheden til at forsvinde.

Den korteste vej til byporten førte ind gennem den lille havnebys labyrint af smalle, brostensbelagte gader. Da de var kommet så langt ind i gaderne, at de ikke længere kunne ses fra havnen, så Serpina sig om efter et egnet sted. Hun gav tegn til Noatan, der årvågent havde holdt sig klar, vaklede og gjorde sig tung. Ordensknægten tog et fastere greb i hendes arm. Men nu hev hun anstrengt efter vejret og stønnede.

– Hvad er der galt, frøken?

– Jeg … jeg er dårlig … jeg tror, jeg besvimer …

Manden standsede op og forsøgte at holde hende på benene. Nu skældte Noatan ud og lød både vred og bange.

– Jeg sagde jo til dig, at min kusine ikke er rask! Hun har dårligt hjerte, og nu har du skræmt hende. Her … hjælp hende herind, hun skal have sin medicin med det samme!

Han viste vej ind i den mørke gård, Serpina havde udvalgt. Hun lukkede øjnene og lod sig falde. Ordensknægten løftede hende op og skyndte sig efter Noatan, der hurtigt bredte sin kappe ud på jorden. Forsigtigt lagde manden hende fra sig. Hun løftede hånden og gav tegn til, at hun ville sige noget. Opmærksomt lagde han øret til hendes mund. Med det samme satte hun fingerspidserne på hans pande og tegnede et klintespind. Før han opfattede, at hendes berøring ikke var en venlighed, åndede hun på spindet. Virkningen indtraf øjeblikkeligt. Spindet glødede på mandens pande i et øjeblik, hvorpå han sank sammen over hende og faldt i dyb søvn.

– Hjælp mig lige med at få ham væk, bad hun.

Noatan rullede manden rundt, så Serpina kunne komme fri. De lyttede efter råb eller løbende fodtrin, men der var helt stille uden for gården. Hvis husets beboere havde set optrinnet inde fra de små vinduer, forsøgte de ikke at komme vagten til hjælp. Serpina smilede anerkendende til Noatan.

– Det klarede du godt.

– Augustin og de andre har øvet det med mig mange gange.

Manden sov dybt og ville ikke vågne igen, før virkningen af klintespindet fortog sig, når solen gik ned. De så efter, hvad manden havde på sig. Serpina tog hans papirer og spændte hans våbenbælte af. Der var både et sværd og en kniv.

– Tag det, opfordrede hun og rakte bæltet til Noatan. – Du mangler et godt sværd, og Petrine har vanskeligt ved at skaffe våben til os.

Tøvende vejede Noatan sværdet i hånden.

– Jeg har aldrig lært at bruge et.

– Det ved jeg.

– Hvordan kan du vide det?

– Jeg mærkede det på din hånd, allerede dengang jeg fandt dig på kirkegården.

I brystlommen lå der en lille læderflaske med brændevin. Serpina hældte lidt i munden på den sovende og stænkede ham til med resten, hvorpå hun lukkede hans hånd om flasken. De så på hinanden hen over manden og kom til at le.

– Nu ender han selv på slottet, når han vågner … i gabestokken! sagde Serpina.

Med kejtede bevægelser spændte Noatan våbenbæltet om livet og trak kappen godt til om sig, så det fremmede sværd ikke kunne ses.

– Vi kan ikke gå tilbage til havnen nu, sagde han. – De andre kan genkende os.

– Nu ved vi, at det var her i Kora, din herre lagde til med skibet. Nogen må kunne fortælle os noget mere om ham. Men først må vi advare Petrine om, at Kristians bedstefar måske vil se nærmere på hendes kro.

– Jeg ved godt, jeg løb en risiko, men det føltes rigtigt, forklarede Noatan.

– Drengen havde i hvert fald lært at tage sig i agt for ordensknægtene, indrømmede Serpina, nu hvor hun havde haft tid til at tænke lidt mere over det.

– Hvis du bliver alt for blødsøden over for Noatan Fuglekonge, mister du din dømmekraft, klintemø, hvæsede Anaja irriteret.

– Hold nu op, mumlede Serpina.

– Hvad mener du med det? Han har lige sendt Petrine og Uffe og Aske til huggeblokken!

– Hvad siger hun? spurgte Noatan, der godt kunne se, at der foregik en samtale mellem Serpina og hendes spinder.

– At vi skal tage os i agt for bedstefaderen.

Spinderen kvitterede med at rive Serpina hårdt i nakkehårene. Hun var ikke tryg ved Noatan. Serpina var godt klar over, at Anaja stadig sørgede over, at Arabella, Estellas spinder, var blevet overrasket af Slangebæreren og kløvet i to af Slangesværdet. Og det var netop Noatan, som naivt havde forsynet troldmanden med en viden om spindernes betydning, så troldmanden havde gjort Arabella tavs.

KAPITEL 2

De listede ud i den smalle gade og begav sig gennem havnebyen. Deres mål var ikke byporten, men derimod pakhusene ude ved den yderste anløbsbro. Et af dem var Petrines. Fra huset var der nedgang til en tunnel, som førte under byporten og lige op i fadeburet i Petrines kro. I gaderne hastede folk forbi hinanden med mørke miner. Man hilste med korte nik, her og der dristede nogen sig til et sigende blik, men samtaler førte man bag lukkede døre og med dæmpede stemmer. En sort præst spankulerede ned ad gaden med en mine, som var han Broderskabets ophøjede udsending, og studerede hæmningsløst alle, han passerede på sin vej. Han standsede endda op og kiggede ind ad vinduerne til de små stuer. Der var ingen, der turde standse ham eller gribe ind, for Broderskabet holdt åbenlyst hånden over disse præster af Elementar-ordenen.

Serpina knyttede hænderne, da præsten passerede hende, og hans blik nysgerrigt søgte hendes ansigt. Et stykke bag ham gik der endnu en præst, og Anaja hvæsede advarende om en tredje, som kom fra den anden side.

– Er der ikke blevet endnu flere af dem siden i går? hviskede Noatan.

– Min far var bekymret over, at der kom så mange af dem på Egegården, svarede Serpina dæmpet. – Det må du vide noget om, Noatan, du var jo på Egegården sammen med din herre?

– Der var mange præster på Egegården. Og der var altid nogen, som kom eller gik, når jeg så ud ad vinduet. Jeg ved ikke, hvor de kom fra. Min herre havde mange tjenere, men de var ikke præster. De boede på skibet, og som regel havde han en af dem med, når han tog ud at ride.

– Nogen du kendte?

– Nej, det var næsten altid en ny, der var med ham. Han havde mange med på sit skib. Men de sagde aldrig et ord, heller ikke til hinanden. Det gjorde præsterne på Egegården til gengæld. De talte og prædikede i ét væk, ligesom nu.

– Prædikede de også for Povl og Hekla Ege?

Noatan tænkte sig om.

– Nej, det så nærmere ud, som om Povl og Hekla bestemte over dem.

– Havde din herre noget med dem at gøre?

– Jeg er ikke sikker. Men flere gange fik jeg en fornemmelse af, at han vidste, hvem de var.

Der var også ordensknægte, som masede sig gennem trængslen i de smalle gader. Andre stod vagt på gadehjørnerne. Det var nyt at se Broderskabets farver alle vegne. I al den tid Mithram havde regeret på klinten, var der ingen, der havde vovet at provokere ham med de gamle symboler, som signalerede fordømmelse, tvang og heksebrændinger.

– De leder efter Augustin og andre modstandere af Broderskabet, hvæsede Anaja.

– Ja, som Noatan og mig, hviskede Serpina. – Og nu er vores papirer smudset til. Hjælp os med at komme igennem, så vi ikke skal vise papirer igen.

Anaja pilede rundt og så sig om til alle sider.

– Ud i tværgaden i en fart og så til venstre, meddelte hun.

De bevægede sig hurtigt gennem labyrinten af gader. Noatan fulgte med uden at tøve. Anaja kravlede ud på spidsen af Serpinas finger og så om hjørner. Der var ordensknægte alle vegne, men det var, som om folk kom dem til hjælp, så de kunne komme frem. Et læs hø kom imellem, et andet sted var det en kærre, som spærrede gaden, og ved et gadehjørne tabte en bydreng sin sæk, så kartoflerne trillede ud. Serpina tænkte, at de nok ikke havde gjort det, hvis de havde genkendt hende. Datter af Klintekongen, der havde sværget blodhævn over prins Augustin, undsagt kong Karan og vendt Soria ryggen.

De nåede ud til havnepladsen mellem byen og pakhusene uden at blive standset af flere ordensknægte. Tidligere om morgenen, da de var gået den modsatte vej, havde det været mørkt, så ingen kunne se dem. Nu var det lyst, og de skulle over til Petrines pakhus uden at vække særlig opmærksomhed.

– Alt er så nyt for mig, at jeg sagtens kan ligne en, der bare er nysgerrig, sagde Noatan.

– Bare ligne en? Jeg fik vrøvl med min far, fordi du så op efter mig på klinten.

– Jeg tror nu nok, det var dig, der stod og så ned på mig, indvendte Noatan fredeligt.

– Nej, det gjorde jeg ikke, protesterede Serpina iltert. – Det var dig, der smilede først.

– Du smilede slet ikke.

– Jo … jeg …

Serpina rødmede og tav. Noatan undertrykte en lille latter.

– Hør her, Månebarn, det må vi diskutere senere. Nu går vi frem og lader som om, vi bare er nysgerrige.

Han tog hendes arm for igen at spille rollen som hendes fætter.

– Det er dig, der har ret, klintemø, hvæsede Anaja. – Du skal ikke finde dig i det.

Men Serpina tog sig ikke af det. Nu gjaldt det om at komme tilbage til Petrine i en fart. De begav sig ud på pladsen ved kajen, hvor kasser og sække blev stablet op til og fra skibene. Men denne morgen stod der kun nogle enkelte pakkasser og ventede på at blive hentet.

Pakhusene lå i to lange rækker på den modsatte side af pladsen. Det var små, tjærede træhuse, bygget på sokler af kampesten og med porte i forskellige farver. Bag pakhusene løb bymuren omkring Kora. Den gik helt ned til vandet, fulgte pynten, rundede sig om kongeslottet og lukkede byen af fra havnen.

Der var ingen ordensknægte at se nogen steder, men Anaja fik øje på en af de sorte præster.

– Nu render de også rundt herude! hvæsede hun vredt. – Han står på lur bag pakkasserne, men han er så fed, at han rager udenfor.

Serpina gav Noatans arm et klem og hviskede Anajas advarsel videre. Uden at lade sig mærke med noget fortsatte de over til pakhusene.

– Han følger efter os, meddelte Anaja.

Præsten fulgte ikke bare efter. Nu råbte han også til dem.

– Halløj, I to. Kom herhen!

– Vi gemmer os mellem husene, hviskede Serpina.

Præsten kaldte dem tilbage, da de løb, men før han nåede over til pakhusene, havde Serpina og Noatan stillet sig i dækning mellem dem.

– Gør os usynlige, Anaja, bad Serpina lavmælt og stillede sig hen foran Noatan. – Stå helt tæt op ad mig og træk vejret uden en lyd.

Noatan lagde armene om hende, så han stod så tæt på Serpina som muligt. Nu hørte de allerede præstens fodtrin nærme sig. Anaja kastede sig ned i en lang spindetråd fra Serpinas finger og tegnede et stort klintespind på jorden omkring deres fødder. Hurtigt var hun tilbage, Serpina åndede på tråden, og spindet glødede et kort øjeblik, hvorpå de alle tre blev usynlige for præsten. De ventede i tavshed inde bag spindets kraft. Serpina kunne mærke Noatans hjerte slå af spænding. Så dukkede præsten frem i åbningen mellem husene. Han var en ung mand, men så fed, at han prustede højlydt af anstrengelse.