De fire vinde

Trilogien Morganas kilder består af:

Den Sorte Ravns forbandelse, 2005

De fire vinde, 2006

Regnbuestøv, 2008

HELLE RYDING

De fire vinde

MORGANAS KILDER 2

NYT NORDISK FORLAG ARNOLD BUSCK

De fire vinde

© Helle Ryding og Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck A/S

Sat med Arrus

og trykt hos Nørhaven, Viborg

3. udgave 1. oplag 2012

ISBN 978-87-17-04520-0

Forsideillustration: Per Jørgensen

Omslag: Lars Rosenquist Bech-Jessen

Printed in Denmark 2012

www.helleryding.dk

Kopiering fra denne bog er kun tilladt i overensstemmelse med
overenskomst mellem undervisningsministeriet og Copy-Dan.

Nyt Nordisk Forlag Arnold Busck A/S

Landemærket 11

1119 København K

nnf@nytnordiskforlag.dk • www.nytnordiskforlag.dk

KAPITEL 1

Elycia vendte sig i sadlen. Bag hende lå Svaneborg med sine tårne og spir rakt op mod den sidste aftensol. Det var det eneste hjem, hun kendte, men dér var hun ikke i sikkerhed længere, og nu var hun på flugt. Hun rettede atter blikket mod det mørke skovbryn, der lå som et slumrende rovdyr med den sorte ryg skarpt tegnet mod himlen. Intet var gået som planlagt. I dette øjeblik var hendes gode ven og lærer Illiander alvorligt syg på vej til Sjølund, båret på ryggen af Thoras kronede svaner. Hun vidste ikke engang, om han stadig var i live. Men der var ikke tid til at dvæle. Nu gjaldt det om at nå ud til marsk Heraldur ved Elverhøj, inden solen var helt væk.

– Skynd dig!

Hun skævede til Virtus af Løvengaard, der red ved siden af hen-de på Illianders hest, Rubato. Han havde lange, rødbrune krøller og var klædt i lyse bukser og en stribet jakke med et bælte om livet. Det eneste, hun vidste om den fremmede dreng, var, at han stammede fra Morgana og var lærling hos William af Merkurienborg, en nær ven af Illiander. Men han var god til at ride og ikke bange af sig, skønt farten var vild, og Rubato svedte, urolig over at mangle sin herre. Nisserne Sniff og Snurre sad i hver sin sadeltaske hos Elycia, men hun så ikke andet til dem end deres spidse, grønne huer.

Duggen havde lagt sig sølvhvidt over græsmarken. Kløver og kamille duftede krydret, når hestenes hove strøg gennem planterne. Alt sammen tegn på nattens komme. De måtte skynde sig. Illiander havde advaret om, at der nok var valagrimer i skoven, som havde undgået at blive spærret inde i mudderet sammen med mosekonen Muri. Valagrimer blev stærke og meget svære at kæmpe imod, når solen først var gået ned.

– Tror du, Heraldur rider os i møde? spurgte Virtus stakåndet.

Han så på hende, og igen undrede hun sig over hans øjne. De var gyldne og strålede varmt ligesom rav på stranden, når solen lyser igennem det.

– Det er ikke aftalen. Illiander har givet Heraldur ordre om at blive ved højen og vente på os dér.

– Vi når det ikke! klagede Virtus. – Solen går ned nu. Hvis der er valagrimer løs i skoven, skal vi have hjælp fra Heraldur for at klare dem.

Sniff og Snurre stak hovederne op af sadeltaskerne.

– Det er rigtigt, hvad Virtus siger. Vi kan ikke klare en flok valagrimer alene, klynkede de.

Snart var de fremme ved skovbrynet. De holdt hestene an og spejdede ind i mørket. Elycia rettede på sin bue og mærkede efter pilekoggeret, som var fyldt med gode pile. Der kunne blive brug for hver og én. Da hun tidligere på dagen havde været i Ellemosen sammen med Illianders hird for at skyde nerognomer, var der gået adskillige pile til for at dræbe bare en enkelt valagrim. Og det var endda foregået i dagslys, hvor valagrimernes kræfter var svækkede.

– Lad os ride langt uden om Ellemosen, råbte hun. – Vi kan sagtens nå ind til Elverhøj, uden at de får færten af os. Der er kun et par kilometer.

– Et par kilometer, er du rigtig klog?! råbte Virtus ophidset. – Valagrimer er lige så gode sporhunde som nerognomer. Efter bare hundrede meter har de færten af os.

– Det hjælper ikke, at du er bange, vrissede Elycia. – Frygt er det første, de kan lugte. Hvis du vil med til Elverhøj, så er det denne vej.

Hun førte Acappella ind ad skovstien uden at værdige Virtus et blik, men hun kunne høre, at han var lige i hælene på hende. De måtte sagtne farten inde i skoven, for der var så mørkt under træerne, at det var svært at se stien. De lyttede anspændte efter faresignaler, selvom de godt vidste, at valagrimer ikke laver støj. Her var en dæmpet puslen i skoven, dyrene var ved at gå til ro. En aftenvind løb raslende gennem trætoppene. En ugle flaksede op med en hul kalden, en anden svarede. Hestenes hovslag lød dæmpet på skovstien.

Igen tudede en ugle. Straks kom der svar langt borte fra. Endnu en ugle tudede, og snart var der mange, der brød skumringens stilhed. Først her, så der. Elycia studsede. Så indforstået en kalden mellem uglerne havde hun ikke hørt før. Hun spejdede efter Heraldur, og nu ønskede hun også, at han ville komme dem i møde. Uglernes tuden genlød som taktfaste ekkoer mellem træerne, alt liv i skoven syntes at falde ind i en dunkende puls, som et varsel om stor fare. Sniff og Snurre hørte det også og dukkede sig frygtsomt i sadeltaskerne. Nu red Virtus op på siden af Elycia og lagde advarende en finger for munden. Begge standsede de hestene med et ryk og så sig om til alle sider. Virtus trak sit sværd, og Elycia gjorde sin bue klar. Hestene trykkede sig ind til hinanden, og pludselig flygtede uglerne så hovedkulds, at deres vinger slog mod grenene. Faren nærmede sig som sorte skygger fra begge sider af skovstien. Elycia og Virtus så på hinanden.

– Valagrimer!

Med ét myldrede en mængde af sorte uhyrer frem på skovstien med økser og spyd hævet til angreb. Hestene rullede med øjnene og stejlede ved synet af deres sorte kapper. Resolut skød Elycia en pil ind i den sorte masse. Fyrede endnu en pil af og ramte. En rød stikflamme slog ud af valagrimens kappe, og et kort øjeblik blev den mørke skovsti oplyst. Men én pil var langt fra nok.

– Vi kommer aldrig igennem her, råbte Elycia. – Vi må ride en omvej ind mellem træerne.

– Det hjælper ikke, nu har de fået færten, og fra nu af vil de forfølge os, indvendte Virtus. – Lad os komme ud af skoven, inden vi bliver omringet!

Han holdt sværdet klar til den første valagrim, der kom inden for rækkevidde. Angriberne dannede kæde og begyndte at gøre kæden rund som en stor fælde, en rævesaks af sorte kutter, der på én gang kunne smække sammen om byttet. De nærmede sig hurtigt fra begge sider og udstødte høje, hvæsende skrig som slidte blæsebælge, hvor luften medbesvær trækkes ind og klemmes ud. Det var så uhyggeligt, at Elycia havde svært ved at skjule sin angst. Hun spejdede efter Heraldur, men kunne ikke se skovstien for valagrimer.

– Heraldur! Heraldur! Kom og hjælp os! kaldte hun. Virtus tyssede på hende.

– Du må ikke være bange. Hvis du fodrer dem med din frygt, æder de al kraften ud af dig! advarede han. – De leger med os, kan du ikke se det? De venter med at slå os ihjel, til vi er næsten døde af skræk. Så nyder de måltidet længere. Nu vender vi om og rider ud af skoven.

Virtus forsøgte at vende Rubato, men hesten stejlede og nægtede at forlade Acappella.

– Ved Berkas Bugter, Elycia, følg med, før de får omringet os! råbte Virtus.

– Jamen, vi kan ikke forlade Heraldur …

Elycia var i vildrede. Skulle hun rette sig efter en fremmed dreng eller overholde Illianders aftale med marsken? Hvordan kom de til Morgana uden Heraldur?

– Heraldur er Sjølunds bedste kriger, han kan klare sig selv, råbte Virtus. – Kom med nu, eller overgiv dig til valagrimerne!

I det samme dukkede en valagrim op lige bag Virtus. Elycia spændte buen.

– Bag dig, Virtus!

Hun skød en pil tæt forbi ham og ramte valagrimen lige midt mellem de brændende øjne. Den vaklede og tabte øksen. Virtus vendte sig halvt i sadlen og huggede rask til med sværdet, så hovedet fløj af, og en ildsøjle stod ud af bæstet og oplyste hans ophidsede ansigt.

– Skal vi så se at komme væk?! råbte han.

Marsk Heraldur stod ubevægelig under de gamle bøgetræer. Her ved den røde tårnruin havde han holdt vagt, lige siden Illiander og Elycia var redet til Svaneborg. Ingen havde opdaget den grønklædte marsk, for som alle elverfolk kunne Heraldur gå så fuldkommen i ét med skovens farver, at et menneskeøje ikke var i stand til at skelne ham fra omgivelserne.

Der havde været roligt på højen. Kun en enkelt gang havde han jaget nogle skovgæster væk med hjælp fra en hugorm og nogle hvepse. Han havde stået og glædet sig over, hvor meget lettere alting ville blive nu, hvor Illiander ikke skulle til Svaneborg hver syvende dag, når Månen gik ind i en ny fase. Det havde givet anledning til mange skænderier mellem Illiander og kong Arkevid, for begge var lige stejle, men nu var de omsider blevet enige om, at Koronaens datter skulle flyttes til kongsgården i Sjølund. Det var kongen nok godt tilfreds med, for så var der ikke længere noget, der stod i vejen for, at Illiander giftede sig med prinsesse Ayr. I Morgana havde man allerede ventet længe på, at kongen skulle bekendtgøre bryllupsdagen.

Heraldur kendte ikke noget til alt det, der i mellemtiden var sket på Svaneborg. Han vidste ikke, at han ventede forgæves, fordi Gorwe havde forgiftet Illiander med den dødlignende søvn, Papaverus, en dyb dvale, som ingen hidtil havde overlevet.

Men nu, da det mørknede i skoven, begyndte marsken at blive urolig. Illiander burde for længst have været her med Elycia. Han tog en håndfuld stjernesten frem og lagde dem i en figur, der forestillede en ørn. Som et hjerte midt i ørnen placerede han endnu en stjernesten og slog let på den med en ædelsten, han bar i en ring på lillefingeren. En stråle af lys skød ud af stenen i ringen og fór op mod himlen, hvor den ramte en stjerne, der blinkede nogle gange som tegn på, at han havde ramt rigtigt. Heraldur rettede sin opmærksomhed derop, men han fik ingen kontakt med Illiander. Det var mærkeligt! For en sikkerheds skyld lagde han ørnefiguren forfra og bankede igen på hjertet i midten. Men der var stadig ingen kontakt. Nu blev Heraldur bange. Det skete, at Illiander var optaget af noget andet, når man kaldte på ham, og derfor ikke svarede straks, men denne fornemmelse af tomhed var helt forkert. Det var, som om Illiander slet ikke var der!

Heraldur løb ud fra sit skjul under bøgetræerne, opløste sin krop i en sky af damp og lod den flyde ud i kilderne, så han kunne mærke hele skoven løbe igennem sig. Dyrenes og planternes trivsel følte han som små partikler, der kunne vejes og tælles op, inden de flød videre. Hans frygt for Illiander steg i takt med, hvad han registrerede. Han fik fært af valagrimer, og nu forstod han, at bæsterne havde spillet ham et puds. De havde holdt sig langt væk fra højen og bevæget sig så forsigtigt omkring i skoven, at han først mærkede dem nu, hvor han ledte. Han mærkede, at de var mange.

Han antog igen sin faste skikkelse, sprang op på sin hest og galoperede ned ad højen og ud ad skovstien mod det sted, hvor Illiander plejede at ride ind, når han kom tilbage fra Svaneborg.

På lang afstand så han flokken af valagrimer, der gjorde sig klar til angreb. Han stormede frem, bange for at komme for sent. Det så ud, som om valagrimerne legede med deres bytte og var så sikre på sejr, at de berusede sig i frygt, før de huggede til. Hvorfor gjorde Illiander ikke modstand? Han plejede da nok at vide, hvordan han skulle sætte et angreb ind.

Det var ikke uden grund, at Heraldur blev regnet for Sjølunds bedste kriger. Han tøvede ikke med et modangreb. I farten surrede han tøjlerne fast til sadlen, greb sin bue og skød mod valagrimerne med sekunders mellemrum. Da han var fremme, trak han både sværd og kniv og huggede sig ind i flokken.

– Illiander, fat mod! opmuntrede han. – Jeg er her. Jeg angriber fra denne side!

Men gennem larmen fra valagrimernes hæse kampråb kunne han ikke høre, om han fik svar. Med indædt styrke huggede han sværdet ind i valagrimerne og banede sig vej, med kniven dækkede han sin venstre side. Hesten fulgte hans mindste vink. Trådte skiftevis mod højre og venstre, så valagrimerne troede sig angrebet af en større styrke, og han selv gik fri af deres ild, når hovederne fløj. Men da han var midt i flokken, var de kommet sig af overraskelsen og vendte sig mod ham. Marsken måtte parere slag fra økser og spyd, og der blev længere mellem hans dræbende stød. Hvorfor huggede Illiander ikke til fra den anden side?

Virtus knugede om sværdet og så sig om med et vildt blik. Valagrimerne kastede sig frem i angreb. Nu var de trængt bagfra, og nu ville de tage, så meget de kunne.

– Det er nu eller aldrig! råbte han desperat.

Rubato stejlede, og Acappella spændte kroppen. Når Elycia gav sin ordre, ville hesten ikke tøve med at kaste sig rundt og storme ud af skoven. Nu stak Snurre hovedet op af sadeltasken.

– Ferenc Niscowitz holder marked på Kornkilde! råbte han. – Onkel Ferenc og hans marked kan tage os med til Morgana.

– Snurre har ret! kom det fra Sniff. – Markedet er vores chance. Rid til Kornkilde!

– Hvad er det for et marked? råbte Elycia, mens Acappella dansede rundt med hende. – Kornkilde findes ikke længere. Hvad skal vi dér?

– Det får du at vide senere, råbte Virtus. – Hvilken retning er Kornkilde?

Elycia pegede mod nordøst, de vendte hestene og et øjeblik efter spurtede de ud af skoven.

Heraldur havde kæmpet sig frem til valagrimernes forreste rækker. Nu så han de flygtende og troede, det var Illiander, der gav op. Overraskelsen gjorde ham uopmærksom et øjeblik, og det blev skæbnesvangert. På de få sekunder nåede valagrimerne om bag ham, og nu mistede han overblikket over, hvorfra næste udfald ville komme. En valagrim sprang frem og gennemborede hans skulder med et spyd, så Heraldur våndede sig og tabte sin kniv. Hurtigt var bæsterne over ham. Heraldur greb om sit sværd med begge hænder og slog fra sig med dræbende kraft. Men smerten fra spyddet, der stadig sad i skulderen, svækkede ham mere og mere, og han kom ikke fri af de giftige flammer, da han huggede hovedet af en valagrim. Ilden brændte ham på bryst og arme, og det sved, så det sortnede for hans øjne. Smerten fra valagrimernes ild er så frygtelig, at ikke engang en druide som Gentiana kan gøre meget for at lindre den.

Med sløret blik spejdede Heraldur efter de flygtende og mente, at Illiander og Elycia måtte være i sikkerhed. Der var ikke flere valagrimer. Han sank sammen på sin hest, der vendte omkring og skridtede ind mellem træerne. Heraldur var nu så sanseløs af smerte, at han ikke anede, at han netop havde udført en bedrift, der ville gå over i Morganas historie. Ene mand havde han nedlagt et halvhundrede valagrimer. Hesten lod forsigtigt sin herre falde ned i det bløde mos, hvor skoven var tæt og mørk. Spyddet stak ud af skulderen, hans bryst og arme smertede efter ilden. Men her var ingen hjælp at hente. Hesten stillede sig ved Heraldurs side og veg ikke fra ham.

Elycia og Virtus red stik nordøst gennem det tusmørke aftenlandskab. Over nyhøstede kornmarker og høje stendiger, gennem endeløse roemarker og fugtige enge, og videre, videre hen over åbne landskaber, langs asfalterede veje og cykelstier, gennem boligkvarterer, over legepladser og fodboldbaner og under en tunnel ved jernbanen. Ustandseligt vendte Elycia sig efter forfølgerne, men hun så ikke nogen. Var det muligt, at valagrimerne ikke var fulgt med ud af skoven?

Der var mere end tredive kilometer til Kornkilde, men hestene var utrættelige. De dampede af varme, da de endelig nåede ind i det landskab, hvor Gorwes herregård, Kornkilde, engang havde ligget. Aftenhimlen var lys endnu, og man kunne se langt ud over landskabet. Her var frodige marker, der bugnede af modent korn, så langt øjet rakte. Elycia og Virtus holdt hestene an og spejdede længe efter valagrimer. Men de så ingen. Nu turde de slappe lidt af, og lod hestene skridte langs landevejen. Sniff og Snurre sad i sadeltaskerne og kiggede ud over markerne, hvor kornet bølgede silkeblødt som et hav af fløjl. Ude i markskellene voksede hyld og lindetræer, og her og der lå der bondegårde med røde tage og hvide gavle, som lyste op i det tiltagende mørke. Her var så stille. De eneste lyde var kornets sitrende susen i den svage aftenbrise. Elycia forstod ikke, hvorfor de havde jaget sådan af sted for at nå frem til disse marker, men pludselig råbte Sniff, at de skulle standse.

– Her er det. Kornkilde ligger her! råbte hun ophidset.

– Kornkilde findes ikke, mumlede Elycia dystert. – Herregården brændte ned til grunden for mere end trehundrede år siden!

Hun havde engang set et gammelt kobberstik af herregården, før den brændte, og vidste, at den havde været langt større end de små gårde, der lå her nu. Gorwe havde fortalt, at der endda var blevet anlagt en fin barokhave i anledning af det bryllup, som ikke blev til no-get, fordi han var blevet lokket i Ellemosen af Effie, natten før brylluppet skulle have stået.

– Det er lige meget med bygningerne, sagde Sniff bare.

– Jep, nikkede Snurre. – Onkel Ferenc slår altid sit marked op i barokhaven.

– Barokhaven? udbrød Elycia tvivlende og stirrede ud over det vajende korn, hvor der så afgjort heller ikke fandtes nogen barokhave længere. – Jeg forstår ikke, hvad I er ude på, men sig mig i det mindste, hvor vi skal ride hen.

Sniff og Snurre hviskede ivrigt med hinanden og pegede lidt i den ene og lidt i den anden retning.

– Ærlig talt, ved I overhovedet, hvad vi skal? spurgte Elycia utål modigt.

Nu, da de ikke længere stod ansigt til ansigt med valagrimerne, fortrød hun, at de ikke havde gjort et bedre forsøg på at nå frem til Heraldur ved Elverhøj. I dette øjeblik stod Illianders marsk og ventede, mens de var redet tredive kilometer væk for at glo ud over en øde kornmark.

– Vi var på markedet for et par dage siden sammen med far og mor, fortalte Snurre og pegede. – Vi er bare ikke sikre på, om det er til højre eller venstre for skellet derude.

– Vi skal ride den rigtige vej gennem kornet, ellers kommer du og Virtus ikke med! sagde Sniff.

– I mener da ikke, at vi skal ride i kornet? indvendte Elycia. – Det må man ikke. Landmanden bliver rasende.

– Vi ødelægger ikke noget, forsikrede Sniff.

– Der går et par nisser derhenne, meddelte Virtus. Han pegede ind i kornet, hvor et par spidse grønne huer stak frem.

– De nisser skal helt sikkert ind til markedet, råbte Sniff ivrigt. – Så skal vi altså ride højre om skellet. Kom med, nu er jeg helt sikker!

– Det bliver spændende at være på marked uden far og mor og La-ban, udbrød Snurre. – Vi skal have kilovis af tryllesand, og vi skal se Fannys frønummer hundrede gange.

– Hvor er du altså barnlig, Snurre! Har du glemt, at vi har Elycia og Virtus med os, og at vi skulle have været på vej til Elverhøj nu?