Christian Elling

Venezia

Iagttagelser mellem skuepladser

Lindhardt og Ringhof

Venezia. Iagttagelser mellem skuepladser

Copyright © 1959, 2018 Christian Elling og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788726003437

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Natten paa den snævre og tæt bebyggede Ø i Byens Midte er aldeles lydløs sin meste Tid. I Begyndelsen af sit Ophold kunde man vaagne med et Ryk og tro, at man var blevet syg. Men det var blot den rene Tysthed, der vækkede. Enkelte Gange skæres dette Vacuum af et Par Nattegængeres hidsige Repliker med Klang af Metal, saa kvæles de under en hvælvet Passage. Atter Taushed over og nede i den hule Tønde, der er et ganske lille Torv. Lang Søvn. Omsider begynder det at klingre oppe i Æteren og saa inde i Hovedet. Først kommer en Række af Klokkedryp, delt op i korte Serier med ulige Antal af Slag. Der maa ligge et fint System bag, maaske ældgamle liturgiske Rytmer, hvad véd jeg. Det lyder yndigt, som spinkelt Fuglekvidder. Saa begynder Klokkerne rigtig at bimle, og laver en knap Melodi, lige til at lægge Ord under. Campanilen aabner Dagen med Refrænet: Fi-ga-ro! Fi-ga-ro! i stedse langsommereTakt. Til Slut nogle melankolske Timeslag. S. Giovanni Crisostomo har talt og manet.

Nu er det Duernes Time. De fede Mæfikker paa Solbænken udenfor mit Vindue og paa en Balustrade overfor begynder at kurre med belagte Røster. Særlig eet Exemplar af dette Fjerkræ er ihærdigt, jeg maa staa op og paabyde det Taushed i Stil: “Kummerlige Kropdue, før dig smukt op, hvis du “vil sidde paa min Gesims!” Bæstet svarer som Don Bartolo: “Den Dom var herlig!” og letter med Kurs mod Marcuspladsen, hvor den altid paaskønnes.

Endelig, naar Pigernes høje Hæle begynder at klapre deres Spor skraat over Campiello’en dernede, staar man op. Godmorgen Venedig! Allerførst til min Ø, der bærer St. Johannes Gyldenmunds Navn og vækkes af Raab paa Figaro, ogsaa Faktotum i denne Stad [Fig. 1].

Hvis man vil vælge at erobre Venedig fra en Kernecelle og tilegne sig den baade gennem koncentriske Figurer og efter radiære Linier, da kan intet Sted være mere velegnet dertil end den bitte Ø, der udgør S. Giovanni Crisostomo’s Sogn. Thi den ligger midt i Byen, tæt ved Rialto og ved det Punkt, hvor fire af Venedigs seks gamle Kvarterer (sestieri) støder sammen (nemlig S. Marco, Castello, Cannaregio og S. Polo). Øen har alle Dage haft stærk Træk igennem sig – Hovedaaren til Lands fra Piazza di S. Marco til Banegaarden skærer nu ogsaa vor Lokalitet – og er dog isoleret, ikke blot af Kanaler. Den synes, som andre venezianske Holme, at trække sig sammen omkring sit Indre og sit historiske Selv.

Endvidere – ønsker man især at studere det i dobbelt Forstand scenariske Venedig, Staden baade som Skueplads og som Operaers og Komediehuses Verdensby i det attende Aarhundrede, da er St. Gyldenmunds og Figaro-Klokkernes Ø mageløst velegnet som Udgangssted.

Vil Læseren ledsage mig paa Krydstogter fra den gode Holm ud i Gøglespillets og Teatrets klassiske Venedig, da er jeg – med Forlov – rede som Cicerone, har baade Stok og Kort, en Haandfuld Texter, en Leica og en lille Lygte. Samt et Lager af mange Timers glade Fund og Iagttagelser. Jeg lover ikke at vise Optrin bag Rampelyset, det er Dramaturgens Kald. Jeg haler ikke i Trisser paa Snoreloftet og lader Maskiner trylle. Om Aktørers og Musikeres Kunst er jeg stum, herom maa Kritikeren tale. Kun dér, hvor disse Fagenes Folk savner Kontakten med de svundne Sceners ydre Haandgribelighed, kun derude i Dagliglivets Kulisser, hvorhen de ikke vil følge deres Helte – dér træder Kulturhistorikeren til, dér kan Bygningsmanden maaske være til Nytte eller dog til Plasér. Vel især ved at gaa paa Vrangen af en svunden Virkelighed. Jeg vilde helst skrabe paa Logedøren, se Mozart i et ganske bestemt Vindue (eller blot hans Værtinde), overliste Digteren ved Arbejdsbordet, skimte Harlekin i hans Baggaard, opvarte Divaen ved Morgenchokoladen. I hvert Fald – gøre mig nærværende ved nogle spredte Realiteter, der er landfaste i en vidunderlig Helhed af Illusioner og døde Kunstbedrifter. Vore Strejftog mellem Skuepladser vil føre os ud i et Venedig, der er lidet bemærket af Rejsende. Adskillige Steder vil endog være ukendte for selv indsigtsfulde Gæster i Byen. Til Værket!

I Morgenbrækningen gaar man ud fra Hotellet. Det hedder Albergo Malibran, opkaldt efter den navnkundige Sangerinde, der henrykte Romantismens Folk, og er indrettet i et smalt Hus, som engang tilhørte Silkevævernes Lav. Indeni har der knitret godt af Atlask. Gamle Vaabensten og Indskrifter sidder over Gavlens Dør. Oppe fra sit Vindue kan man næsten naa at røre Hjørnet af selve Teatro Malibran.

Smykket med Sognekirkens Helgennavn havde det Rang gennem knap et Aarhundrede – men rigtignok Musikdramaets heroiske Æra – som Venedigs fineste Operahus. Og dermed et Verdensnavn. Det knebne Torv mellem Hotellets Længe, Teatrets Flanke og nogle Borgerhuse har set Alverdens største Scenekunstnere passere – og forsvinde i tilstødende Smøger, Hvælv og Gaarde. Endnu er her Aftenfærdsel af Personer til og fra Komedien, thi Malibran er stadig Teater, omend i stærk Dekadence; her vises ogsaa Western-Film.

Vi hilser den gamle Drager, der aarle og silde holder Stand under lidt Løvværk paa Torvet, nikker op til lille Cate paa 4. Sal overfor, indsnuser den bløde Luft med lidt Gus i sig og drejer ind i Corte Seconda del Milion strax om Hjørnet, blot for at ofre til Øens største Patron efter Gyldenmund – nemlig Marco Polo, hvis fabelagtige Historier skaffede ham Øgenavnet “Milionen”. Familiens Palads laa paa denne Grund, Teatro Malibran kanter sig ind over Tomten, men nogle Rester, bl. a. en Portal med Detailler af barbarisk Finesse, staar endnu, omgivet af gotiske Façader.

Mærkeligt, at den Venezianer, som 1271 –1295 havde berejst og senere beskrev det utroligste Østerland, udgik just fra den lille vandomflydte Stump Jord, hvor den største Opera fire Aarhundreder senere fremtryllede Orientens Mirakler. Det syntes Senator Gradenigo ogsaa, han gjorde Bemærkninger herom i sin berømte Dagbog, da Gasparo Gozzi’s Skuespil Marco Polo opførtes første Gang i Januar 1755 paa Teatro S. Giovanni Crisostomo. “Skue-“pladsens Grundvold”, siger Gradenigo, “var ogsaa “Grundvold under Marco’s eget Hus.” Min Udgave, meget pauver, af Gozzi’s Lettere har jeg købt i en muggen Boglade, der findes i Portiken bag Teatret, over Palazzo Polo’s Fundamenter.

Just som vi har forladt Antikvarens Bod og vendt Ryggen til “Milionen”s Gaard, der kunde tjene som Dekoration til Verdi’s Otello, klemmes vi ad en Rottegang ud paa en Bro, Øens Adgang fra Øst. Herfra ses to herlige Prospekter af Kanalen, hvis Arme lukker sig omkring vor venezianske Hjemstavn [Figg. 2–3]. Et Hjørnehus, brudt i Facetter, er til at ta’ og føle paa. Særlig under Morgen-og Aftenlys er det en Lyst at efterføle dets milde Plastik med Øjet. Lige overfor Broen ligger et stort Palads og døser, det var Familien Bragadin’s Residens. Op ad de slibrige Trin fra Vandet til Portalen slæbte man en Nat i 1746 en halvt afmægtig Figur, det var Patricieren Matteo Bragadin, som Casanova havde set sit Snit til at bjerge, da han blev syg ude i Byen, og nu hjalp hjem. Det unge Menneske blev derefter en Søn af Huset. Slægten Bragadin’s største Mand, Marc’ Antonio, var 1571 blevet flaaet levende af Tyrkerne i Famagusta paa Cypern. Eventyreren Signor Giacomo nøjedes med at plukke sit elskværdige Offer.

Idet vi drejer Hovedet bort fra Paladset med de skrækkelige Minder og vender Blikket tilbage mod Marco Polo’s Enemærker, øjner vi et stort og barsk Hus, som en Bastion paa Øen [Fig. 4]. Det er en ombygget Part af Teatro Malibran, gjort til Empire i 1836. Foran den duknakkede Søjleportal har Musikfolkets Gondoler lagt til i Musset’s og George Sand’s Dage. Dengang skulde et Teater for enhver Pris se ud som et Tempel og indgyde Ærefrygt paa lang Afstand. Lysthavende burde nærme sig med tunge Fjed. En saadan ydre Iscenesættelse, lige saa patetisk som Devisen over Prosceniet (“Ej blot til Lyst” eller Castigat ridendo, lykkedes mange Steder, maaske bedst i Paris (Odéon) og i Genova (Teatro Carlo Felice), men kun halvvejs paa vort danske klassiske Komediehus – Harsdorff havde ingen Sans for Bravader –, og slet ikke i Venedig. Inde i denne By var ingen Sangbund for det paastaaelige. Venezianerne kom gerne sidelæns til Teatret, dasende eller dansende, naar de ikke sejlede og steg i Land ved Bagtrappen.

Malibran-Portalen har kun Rejsning set af Personer henslængte i Gondoler.

Tilbage til Albergo’et, vel en tredive Skridt. Nu lister vi os ud af den nærmeste Labyrint og søger ind i den næste, forbi Sognets Kirke fra 16. Aarhundrede med Rundbuegavle, der er Aftryk af græske Kuplers Omrids. Gudshuset er tonet i det yndigste dybe rosa – en Farve, der ofte møder os i Venedigs ellers falmede Palet. S. Felice ikke langt herfra er dykket i samme Kulør, den varmer os fra mange klassicistiske Borgerhuse og nogle militære Magasiner af sjælden Adel. S. Zuane Grisostomo (den lokale Navneform, afslebet af den linde, ligesom disede eller læspende Dialekt) samler virkelig sit lille Sognerige alene ved at tænde et blomsterrødt midt i Hovedgadens Prospekt. “Strøget” – her, som i hvert Sogn, kaldet Salizzada (den brolagte Gade) – er en Revne paa langs gennem Øen.

Træder man op i dette altid livlige Handelsstræde – op over en Bro, Entreen for hver Ende – og tager sit hjemlige Bestik, synger de rosenfarvede Mure et Velkommen.

I Ly af Kirken ligger en karrig Plads ved den nordre Flanke, en af disse campielli, hvis Hverdag Goldoni har skildret saa henrivende i en Komedie. Det snævre Kvarter lever sit Fællesskab ud paa dette Torv, nu som for Aarhundreder siden, det er Sognets Samlebækken. Her sladres og handles. Har man boet i dets Naboskab et Par Aar i Træk, blot en Maaned ad Gangen, og gæstet det jævnlig, kommer man let i Snak med adskillige og paa Nik med mange. Man aner en Luftning af Familiaritet. Dagen begynder i Cafeen, ender ofte i Bar’en, ind imellem ligger Køb ved Avisboden og talrige Visitter hos Tobakshandleren.

“Igen en Cavour! Min Herre, De ryger for meget! “Har De hørt, at Lynet i Nat slog ned i S. Can-“cian?” Den rare og tykke Tjener fra Ristorante Nane Mora lunter forbi: “Godmorgen, Signor Pro- “fessore, i Dag har vi risi e bisi (Risotto med Grøn-“ærter) til Middag!”

Husene i Krinds kunde iagttage Goldoni, nogle af dem. De er glatte Kasser paa Højkant, daarlige og lurvede, med hvide Rammer om Vinduerne. Her repareres tit, tilsyneladende altid forgæves. “Overalt “i Verden bliver Ruiner til af sig selv, undtagen i “Venedig,” skrev Algarotti, “dér bygger man dem.” Bag disse skabede Façader paa Johannes Gyldenmunds Ø, vel ikke mindst i de dulgte Gaarde, dybe som Grotter, forvildede og gotiske, maa det have sydet med Teaterfolk fra Barok til Empire. De klumpede sig gerne sammen omkring Komediehuset. Vi kan vente at møde de største Kunstnere her. Og en Hærskare af Statister og Musikanter, Nodeskrivere og Lyseslukkere, Paaklædersker, Ballettøse, Soutenører og Horer. Den ganske Menighed, som Komponisten Benedetto Marcello udleverede med kærlig Malice i sin Teatro alla Moda fra 1720.

En Aften hørte jeg Radioen sende en af Händels concerti grossi ud gennem et Vindue ved vor campiello. Händel selv har gaaet her.

Det store Teater i Venedigs Kerne opkaldtes efter en Kirkefader og Helgen. Besidderen var kun Adelsmand. Dog – mere end hvad man turde vente. Alle venezianske Scener var private, de betydeligste ejedes af Patriciere og kunde regnes til de paagældende Slægters Herligheder. Forholdet er mærkeligt, betegnende for et Aristokrati, der ganske vist kunde prale af umaadelig Ælde, men rigtignok var groet op af Købmænds og Skibsrederes Lag. Den venezianske Stormand stod indskrevet i Republikens Gyldne Bog og klædte sig i Purpur, han fungerede maaske som Statsinkvisitor og indgød den største Respekt, eller rent ud Terror – alligevel: hans formidable Navn kendtes maaske bedst som Skilt for et Teater.

Man tænke sig til Sammenligning, at en Lobkowitz i Wien, en La Rochefoucauld i Paris eller en Danneskiold i København var paa Folkets Læber som Indehaver af en Skueplads, hvor endog de laveste Farcer gik over Brædderne. Ideen er et Kors for Tanken. Fyrstelige Prædikater var mindre exklusive; Paris fik i Revolutionsaaret 1789 et Théâtre de Monsieur (Kongens Broder). Giustinian, Condulmer, Vendramin, Grimani – vi kender disse klangfulde Navne fra Paladser af dertil svarende Udvortes, nogle af dem smykker Canal Grande. Venezianerne i gamle Dage var familiære med dem ogsaa paa anden Vis, de knyttede dem til skurvede Façader i Smøger, til Badutspringere og Bierfiedlere.

Der var ikke blot Geschäft i dette sælsomme Forhold, ogsaa social Politik. Samtidig med at Republikens Førere brølede til Befolkningen gennem truende Opslag, skreg de fra Plakater for at lokke Publikum ind i deres private Teatersale. Den kære Familie! Begrebet en Noble-Vénitien var populært i hele Holbergs og Voltaire’s Europa, ikke mindst fra Skuepladsen, hvor den statelige Figur med Maske, Kappe til Fødderne og Løveparyk altid gjorde Indtryk, han var eminent dramatisk. Teatergængere Nord for Alperne vidste ikke, at Aristokraten i sin egen By kunde sidde til Halsen i vaskeægte Komedieaffærer og være mere optaget af Billetindtægter end af Forpagtninger paa Landet.

opera seria

Saa iler vi da fra Naadigherrens Palads tilbage til hans Teater og tager det i Øjesyn, som det var. Crisostomo-Operahuset opførtes 1678, i Løbet af et Par Maaneder, vistnok efter Tegninger af Arkitekten Tommaso Bezzi, der senere byggede et Hofteater i Modena. Bygherrer var Brødrene Giovanni og Vincenzo Grimani. Vi ved udmærket Besked om Teatrets Indretning gennem en utrykt Beskrivelse af Nicodemus Tessin den yngre – heldigt nok, thi denne Skueplads var Venedigs største og rigest udstyrede. Logerne fordelte sig i fem Rækker, 3 1 i hver. I mange, selv store og ansete Komediehuse, var Opbygningen af disse Loger overmaade simpel og gav Salen en vis Lighed med et kæmpemæssigt Dueslag eller et Hønsehus – firkantede Rugekasser laa opstablede i Rader fra Loft til Gulv.