Kulturskitser fra Iran

Arthur Christensen

Lindhardt og Ringhof

Kulturskitser fra Iran

Copyright © 1937, 2018 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788726011869

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord.

Naar det Land, vi før plejede at kalde Persien, nu hedder Iran, betyder det ikke, at Landet har skiftet Navn. Befolkningen selv har nemlig altid kaldt sit Land Îrân, i ældre Form Arjân, d. v. s. »Ariernes Land«. Iranerne har saaledes retmæssigt Krav paa Ariernavnet. Paa den anden Side maa Rigssproget i Iran vedblivende betegnes som Persisk, idet det har udviklet sig af Sproget i den sydvestlige Provins, som i Oldtiden hed Pârsa, af Grækerne gengivet som Persis, i vore Dage Fârs. Det vil derfor ogsaa være berettiget at tale om persisk Litteratur. »Iranske Sprog« er derimod en Betegnelse, der foruden Persisk omfatter en Mængde indbyrdes beslægtede ældre og yngre Tungemaal.

Jeg har haft det Held i 1914, umiddelbart før Verdenskrigens Udbrud, at lære det gamle, endnu i mange Maader middelalderlige Iran at kende. Mine Iagttagelser og Oplevelser fra den Rejse har jeg skildret i min Bog »Hinsides det kaspiske Hav« (1918). Mine to senere Besøg, i 1929 og 1934, viste mig et Land og et Folk i rivende Udvikling. Den sidste af disse to Rejser foregik under usædvanlige Omstændigheder. Regeringen i Teheran havde besluttet i 1934 at fejre Tusindaaret for Nationaldigteren Firdausîs Fødsel. Til at overvære Festlighederne, der skulde omfatte en international Kongres i Teheran og Afsløringen af et Monument for Firdausî paa det Sted i Østiran, hvor Digteren havde haft sit Hjem, havde den indbudt et større Antal Dyrkere af iransk Filologi, Sprogforskning, Historie og Arkæologi fra alle Lande. Fra det Øjeblik, de Indbudte overskred Irans Grænse, betragtede Regeringen dem som sine Gæster og sørgede for deres Ophold og Forplejning, og den opfyldte med storslaaet Gæstfrihed de Værtspligter, den havde paataget sig. Hvad dette betød, forstod vi først fuldt ud paa den lange Automobilfærd fra Teheran til Tûs. Mellem Teheran og Mashhad, en Strækning af 939 Kilometer, fandtes der endnu paa det Tidspunkt ikke et eneste Hotel. Deltagerne i Færden, ialt omkring ved et halvt hundrede Personer, maatte saaledes indkvarteres i Regeringsbygninger eller hos Institutioner, der raadede over et tilstrækkeligt Antal Rum. Men alle de til en Rejse af den Art nødvendige Brugsgenstande maatte føres med. Vi havde derfor med os et Træn paa et Par store Lastbiler, belæssede med Jærnsenge, Sengetøj, Vandfade og Vandkander m. m. samt Tallerkener, Fade, Kopper, Glas, Proviant og Drikkevarer, saaledes at vore Kokke straks kunde gaa til deres Arbejde, saa snart vi var ankommet til det til Lunch eller til Nattekvarter bestemte Sted. Det hele var beundringsværdigt arrangeret.

Kongressen i Teheran strakte sig over 5 Dage. Dens Præsident var Parlamentets Formand, Esfandiârî. Man viste mig den Ære at vælge mig til første Vicepræsident. Anden Vicepræsident var den ved sine Værker over iransk Arkæologi og Kunsthistorie højt fortjente tyske Professor Fr. Sarre. Kongressen aabnedes med officielle Hilsener fra en Mængde Regeringer, Universiteter og Akademier og Overrækkelse af værdifulde Gaver, Haandskriftsreproduktioner, Værker i forskellige Sprog vedrørende Firdausî og hans »Kongebog«, ogsaa Publikationer, der var fremkommet i fremmede Lande som Hyldest til Firdausîs Minde, altsammen et talende Vidnesbyrd om, i hvilken Grad Tiderne har forandret sig; blot 15 Aar tidligere kunde ingen Stat i Verden i højere Grad end Iran være »quantité négligeable«. Forøvrigt havde Firdausî-Kongressen, der i sit Anlæg var saa overordentlig speciel, sit originale Præg. Næsten hver eneste af de videnskabelige Meddelelser, der blev givet, knyttede sig paa en eller anden Maade til Firdausî. Dertil kom den for europæiske Kongresdeltagere uvante Kombination af tør Prosa og stemningsbevæget Lyrik, idet der mellem de videnskabelige Foredrag forekom Recitationer af Digte paa Persisk, Arabisk og — Engelsk. England havde nemlig foruden Videnskabsmænd ogsaa sendt en af sine kendte Digtere, den nylig afdøde John Drinkwater.

Under mit Ophold i Teheran i Kongresdagene og efter Festlighedernes Afslutning nød jeg godt af den danske Legations Gæstfrihed, som i ingen Henseeende stod tilbage for den iranske Regerings.

Mit Formaal med denne Bog er iøvrigt ikke at meddele Rejseerindringer, men at levere nogle spredte Bidrag til Forstaaelsen af Irans Kultur, Aandsliv og Folkementalitet. Dette gælder ogsaa de Afsnit, i hvilke personlige Oplevelser indgaar i Fremstillingen. Jeg har forsøgt at faa fat i Vekselspillet mellem paa den ene Side det uforanderlige i Folkeaanden, Træk, som man genkender til alle Tider fra Oldtid til Nutid, paa den anden Side det variable, tidsprægede, saadanne folkelige Karaktertræk, som, udviklede under visse historiske Forhold, paa et givet Tidspunkt ved en overfladisk Betragtning kan opfattes som uudryddelige Bestanddele af Folkets Psyke, men som meget vel kan ændres i Løbet af et Par Generationer, naar de historiske Forhold forandres. Denne Bogs Emne er derfor ikke blot Ny-Iran overfor Gammel-Iran, men ligesaa meget Ur-Iran i vekslende Tiders Forklædning.

Det falder imidlertid naturligt at begynde med at skitsere den Kraftpræstation, der har skabt Iran af idag. Kapitel II behandler aktuelle Problemer (Sprog og Skrift), som er af største Rækkevidde for den fremtidige Udvikling af det iranske Aandsliv. Kapitel III, »Strejflys over iransk Aand«, falder i to Afsnit, Iranernes Forhold til det religiøse, og deres Forhold til Vid og Humor. Af disse to Studier suppleres og illustreres det første i Kapitel IV ved Vidnesbyrd af Monumenter i Sten, det andet i Kapitel V ved Vidnesbyrd hentede fra nyere persisk Litteratur.

I Gengivelsen af iranske og arabiske Navne og tekniske Ord har jeg i det hele bestræbt mig for at holde mig saa nær som mulig til den moderne Udtale i Iran. Ved vel kendte Navne og Betegnelser har jeg beholdt den i Dansk almindelig brugte Form (Profeten Muhammed, Islam, geografiske Navne som Teheran, Tabriz o. s. v.). Inkonsekvenser er uundgaaelige.

Overfor Carlsbergfondet, der har bevilget Midler til mine Rejser til Iran og ydet Bidrag til dette Skrifts Udgivelse, udtaler jeg min oprigtige Tak. Den danske Legation i Teheran skylder jeg Tak for forskellige værdifulde Oplysninger samt for Fremskaffelsen af nogle Billeder fra Tiden efter 1934. Ligeledes er jeg Direktør J. Saxild og Musæumsinspektør C. G. Feilberg, der foretog en Rejse i Iran i 1935, taknemlig, fordi de har tilladt mig at benytte nogle af dem optagne Fotografier.

Arthur Christensen.

I.
Iran under forvandling.

Qâdjârernes tyrkiske Slægt beherskede Iran i op imod halvandet Aarhundrede. Navnlig siden Nâser-od-dîn Shâhs Mord i 1896 var det gaaet rask ned ad Bakke med Riget. For to-tre Aartier tilbage var Iran godt paa Vej til national Udslettelse. Rusland og England havde uden at spørge Befolkningen delt Landet i Interessesfærer. De to Magter spillede Herrer i det haabløst forgældede Land, hvis indre Forvaltning var gennemsyret af Korruption, og tilføjede det den ene Ydmygelse efter den anden, og andre Magter søgte efter bedste Evne at gøre deres Indflydelse gældende. De saakaldte »Kapitulationer« gav Stormagternes Undersaatter og andre fremmede Statsborgere, der havde skaffet sig russisk eller britisk Protektion, en privilegeret Stilling i Iran fremfor Landets egne Borgere. Under Verdenskrigen blev Iran, der laa som et Tomrum mellem krigsførende Folk, Russere, Englændere, Tyskere og Tyrkere, en Tumleplads for disse Magters Tropper, og dets Erstatningskrav for Neutralitetsbrud ignoreredes paa Fredskonferencen. Endnu i flere Aar efter Krigens Afslutning var Provinserne i Nord og Syd besatte af sovjetrussiske og britiske Hærstyrker. Landet selv besad foruden en lille Kosakstyrke, der var uddannet af russiske Officerer i Tsartiden, kun nogle elendige og ubrugelige Korps af forhungrede, pjaltede Soldater, der sjælden fik Lønning og mest levede af Tiggeri. Mange Landsdele var helt unddraget Regeringsmagten, og røveriske Nomadestammer gjorde Karavanvejene usikre.

Man kan vist uden Overdrivelse sige, at der i hele Iran kun fandtes én Mand, som kunde genrejse Landet fra dets haabløse Fornedrelse. Lykken var denne Gang med Iran. Den ene Mand, der havde Evnen og Viljen, fik ogsaa Magten.

Der har gaaet mange Frasagn om Rezâ Khâns jævne Oprindelse. I Virkeligheden stammer han fra en anset Officersslægt i Provinsen Mâzandarân syd for det kaspiske Hav. Født 1878 traadte han 22 Aar gammel ind i den iranske Kosakbrigade, hvor han regelmæssig avancerede gennem alle Officersgrader og oftere fik Lejlighed til at lægge sine fremragende militære og organisatoriske Evner for Dagen.

Da England i Aaret 1919 forelagde den unge Ahmad Shâh et Forslag til en Overenskomst, som politisk talt vilde have gjort Iran til et engelsk Lydland, anede hverken den britiske Regering eller overhovedet noget Menneske i Verden, hvad der vilde resultere af dette Skridt. De skiftende Kabinetter i Teheran trak Tiden ud, og Madjles, det iranske Parlament, der skulde sammenkaldes for at vedtage Overenskomsten, gjorde Strike. Henved halvandet Aar gik med frugtesløse Forhandlinger. Saa foretog en teheransk Bladredaktør, Ziâ-od-dîn, et Kup. Han sammensvor sig med nogle Officerer, og i Februar 1921 indtog Rezâ Khân Teheran med en Brigade paa 2500 Mand, i hvilken de iranske Kosakker udgjorde Kærnen. Et Par Hundrede bestukne og bedærvede Politikere og Stormænd blev sat i Fængsel. Rezâ Khân, der blev udnævnt til Øverstbefalende over Hæren, var fra første Færd den egentlige Kraft bag ved Ziâ-od-dîns Regering. Heldige ydre Omstændigheder, bl. a. Overenskomsten med Moskva, der blev underskrevet faa Dage efter Statskupet, befriede snart Iran for de fremmede Tropper, idet ogsaa de engelske Militærstyrker blev trukket tilbage. Rezâ Khân gjorde snart sig selv til Krigsminister og satte den ubetydelige Ziâ-od-dîn fra Styret, nedkæmpede de Oprør, der udbrød i Provinserne Gîlân og Âzerbeidjân, og indsatte en Række Regeringskabinetter det ene efter det andet, indtil han i 1924 lod sig selv udnævne til Konsejlspræsident. Medens Ahmad Shâh unddrog sig alle Vanskeligheder ved at rejse til Europa, sammenkaldte Rezâ Khân Parlamentet, i hvilket der under Indflydelse af Begivenhederne i Tyrkiet opstod en heftig Strid mellem Republikanere og Monarkister. Rezâ Khân, der endnu ikke følte sig stærk nok til at gøre Ende paa dette Postyr, demissionerede. Men da der samtidig udbrød en Opstand i Lorestân og i Khûzestân, hvor de af Anglo-Persian Oil Company udbyttede Oliekilder findes, tryglede Parlamentet ham om at vende tilbage og gav ham et kraftigt Tillidsvotum. Situationen var saa meget farligere, som Lederen af Oprøret i Khûzestân, Sheikh Khazal, stod i Venskabsforhold til England. Men den britiske Regering fandt det ikke opportunt at intervenere, da Rezâ Khân med sin reorganiserede Hær i Ilmarcher rykkede mod Oprørerne og tilføjede dem et afgørende Nederlag. Da han kom tilbage til Teheran efter dette Felttog, var Landet i Hovedsagen pacificeret. En uimodstaaelig Folkebevægelse, der i disse bevægede Dage kom til Udtryk i Deputationer, Optog og Opraab, førte saa til, at Ahmad Shâh, som ubekymret om sit Riges Skæbne morede sig i Paris, blev afsat ved Parlamentsbeslutning i Oktober 1925. Knap to Maaneder senere blev Rezâ Khân udraabt til Shâhenshâh, Kongernes Konge, og Kejser over Iran under Navnet Rezâ Shâh, som den første af Dynastiet Pahlavî, og hans ældste Søn, Mohammad Rezâ Shâhpûr, erklæret for Tronfølger. Den 15. Dec. aflagde den nye Hersker Ed paa Forfatningen, og d. 25. Febr. 1926 blev han højtidelig kronet i Golestân-Paladset i Teheran. Hermed ender det første æventyrlige Afsnit af Rezâ Shâhs offentlige Virksomhed. Den Udvikling, som Iran siden dette historiske Tidspunkt har gennemgaaet under hans Ægide, er ikke mindre æventyrlig.

Rezâ Shâh har ikke forandret et Bogstav i Forfatningen. Men den iranske Parlamentarismes Vildskud er ganske vist blevet kraftig beskaaret.

Den folkevalgte Madjles sidder inde i de af Grundloven foreskrevne Perioder og behandler med Omhu de af Regeringen forelagte Lovforslag. Den rummer baade Dygtighed og Sagkundskab, og dens Overvejelser er næppe uden Betydning for Lovforslagenes endelige Form. Men der er ganske vist kun én Vilje, og det er Shahens.¹) Hans Hjærne omfatter alle Sider af den indre og den ydre Politik, alle Omraader af Nationens sociale og økonomiske Liv, dens fysiske og aandelige Udvikling. Der sker intet af Betydning i Landet, uden at hans Aand og hans Haand spores bag Begivenhederne. Under disse Forhold maa Forsamlingsfriheden og Ytringsfriheden naturligvis være begrænset. Det er tilladt at danne Klubber af enhver Art, naar de blot ikke forfølger et politisk Formaal og strider mod gode Sæder, og forudsat, at de ikke begrænser Medlemskabet til Personer af én bestemt Nationalitet. Iran har jo nemlig sine nationale Minoriteter, Âzerbeidjân-Tyrkere, Turkmener, Arabere i de sydlige Kystegne, Kurdere, Armeniere og Jøder. I religiøs Henseende er Shiismen stadig Statsreligion, men de religiøse Minoriteter, Kristne, Zarathushtriere (Parsere), Jøder og sunnitiske Muhammedanere, har faaet deres fulde Trosfrihed bekræftet og sikret ved Lov. Pressen er helt afhængig af Regeringen. Aandslivet kontrolleres gennem en fast og diskret Censur, der nok mærkes af Forfattere og Redaktører, men ikke meget af det læsende Publikum. Ensretningen er saaledes komplet, men den er Udtryk for en Enevælde af en ejendommelig patriarkalsk Art, der ikke af den brede Befolkning føles som et Tryk.

Den første store Opgave, som den nye Regering har løst, var Skabelsen af et solidt ydre og indre Sikkerhedsværn, en god, moderne uddannet og udrustet Hær, bygget paa almindelig Værnepligt, og et virksomt Politi og Gendarmeri. Hvad dette sidste angaar, bygger det endnu paa den solide Grund, som blev lagt af svenske Officerer for et kvart Aarhundrede siden. Det bestaar af hvervede, fast ansatte Folk, sorterer under Krigsministeriet og har samme Grader som Hæren, men omfatter forholdsvis mange Underofficerer til Vagttjeneste. Væbnet med Gevær eller Karabin besørger Gendarmeriet hele Sikkerhedstjenesten udenfor Byerne og ligeledes i nogle mindre Byer, som ikke besidder et organiseret Politi. Ved Indgangene til Byerne kontrollerer Gendarmer de Rejsendes Pas, Passér- og Opholdspapirer, overvaager Transporter og holder Øje med Forsøg paa Smugleri. Desuden bistaar de Finansministeriet ved Skatteopkrævningen. løvrigt yder de paa mangfoldige Maader de Rejsende Hjælp og Støtte. Tidligere fandtes der mange Blokhuse i den nordlige Del af Landet, men deres Antal er nu stærkt formindsket. I den sydlige Del findes de anbragt paa Hovedlandevejene med 15—20 Kilometers Mellemrum og staar i Reglen i telefonisk Forbindelse med hinanden. Minimumsstyrken i et saadant Blokhus er en bereden Underofficer med fire Mand. Takket være Gendarmeriet er Sikkerheden i det udstrakte Land nu i det hele upaaklagelig. Med ikke uberettiget Stolthed minder iranske Blade om, at det persiske Sprog ikke har Ord for Begreber som »Apacher«, »Gangstere«, »Kidnapping« o. l., »da disse Udslag af vestlig Civilisation heldigvis ikke har kunnet slaa Rod hos os«.

Retssikkerheden betrygges tillige gennem en anden stor Reform, som knytter sig til Afskaffelsen af Kapitulationerne, nemlig Skabelsen af et moderne Retsvæsen, der er forankret i en ny Privatret og en ny Strafferet, bygget op paa de demokratiske Staters Grundsætninger. Strafferetten er i Hovedsagen udarbejdet efter fransk Forbillede. Dommernes Uafhængighed og Uafsættelighed er anerkendt. Fængselsvæsenet er indrettet efter Vestens humane Principer. Et lille Tiaar efter Kapitulationernes Afskaffelse har den iranske Regering modtaget Opfordring til at yde sin Medvirken ved det internationale Akademi for sammenlignende Ret i Haag. Paa den 6. internationale Kongres for Unificering af Strafferetten, der afholdtes i København i September 1935, blev Chefen for den iranske Delegation, Matîn-e-Daftarî, som siden er blevet Justitsminister, valgt til Vicepræsident.

Ikke mindre gennemgribende er Ændringen i Statsfinansernes Tilstand. I 1913 skyldte Iran Rusland 32½ Million Rubler og England 3¼ Million £ og maatte til Amortisering af denne Gæld udrede alle sine Toldindtægter, henholdsvis fra de nordlige og sydlige Grænser. Finansforholdene var saa forvirrede, at nogle Provinser ikke havde indbetalt deres Skatteindtægter til Statskassen i 50 Aar. Nu har Iran allerede i en Aarrække været fuldstændig fri for udenlandsk Gæld. Efter den Sanering af Finanserne, som blev gennemført i Aarene efter 1922 af en amerikansk Finansmission under Dr. Millspaughs Ledelse, har der til Stadighed været Balance paa Statsregnskabet. Skønt en all round Reformering i saa stor Stil som den, der gaar for sig i Iran, selvsagt er en dyr Historie, klarer Regeringen i Teheran sig, ved stræng Økonomi, uden Laan. Ganske vist spiller Arbejdsløshed og dermed sammenhørende Problemer ingen Rolle. I Modsætning til tidligere Tider er Statsindtægternes Anvendelse til almennyttige Formaal under stræng Kontrol.

I 1926 oprettedes en Nationalbank med en Kapital af 20 Millioner Riâler.¹) Den britiske Bank (Imperial Bank of Persia), der var skabt i 1890, havde Monopol paa Udstedelse af Seddelpenge i 60 Aar, men ved venskabelig Overenskomst blev Monopolet ophævet før Udløbet af denne Periode, og Seddeludstedelsen blev overdraget til Nationalbanken, der nu har 38 Filialer i Provinserne, og til hvilken Regeringen siden har overført sin Guldreserve, hvorved dens Kapital er bragt op til 300 Millioner Riâler.

For Ophjælpningen af Landets Næringsveje var den første Betingelse Tilvejebringelsen af tidssvarende Kommunikationsmidler. I et Land som Iran, der er saa stort som Tyskland, Frankrig, Italien, Østrig, Ungarn og Czeckoslovakiet tilsammen, og hvor Byerne ligger vidt spredt med overvejende Ørkenland imellem, maatte Automobilet i første Række blive Karavanens naturlige Afløser. Men Automobilismen kræver gode Veje. Endnu for en Snes Aar tilbage, da jeg for første Gang kom til Iran, saa man sjælden Privatautomobiler. Trafiken foregik pr. Karavane. Vejen fra Havnen Enzelî (nu Pahlavî) ved det kaspiske Hav til Teheran var anlagt af et russisk Selskab, der indkasserede en høj Vejafgift af de Rejsende. Ellers var man henvist til at benytte de »Naturveje«, som gennem Aartusinder var tiltrampet af Dyr og Mennesker. Den Dag idag, elleve Aar efter Rezâ Shâhs Tronbestigelse, findes der Automobilveje til en samlet Længde af ca. 20.000 Kilometer. Paa mange Strækninger er Vejene udhugget i Klippegrund. De større Byer er saaledes bragt i vejmæssig Forbindelse paa kryds og tværs, og man arbejder planmæssig og energisk paa at udvide Vejnettet og vedligeholde de allerede anlagte Veje. Vejskatten yder Dækning for Udgifterne. Vejen fra Khâneqîn ved Iraks Grænse til Teheran er 771 Kilometer (to Dages Rejse med Natteophold i Hamadân), Ruten Teheran—Isfahan—Shiraz—Bushir 1181 Kil., Ruten Teheran—Mashhad—Zâhedân 1874 Kil.. Den nye, flotte Automobilvej Teheran—Tchâlûs, der i dristige Sving fører over og igennem Alborz-Kæden, er nu den korteste Forbindelse mellem Hovedstaden og det kaspiske Hav. Paa Irans Veje er mere end 20.000 Automobiler i Gang, Personbiler, Rutebiler, ogsaa for lange Distancer, og Lastbiler fra 1 til 5 Tons. Ved Lov af 8. Febr. 1936 er Automobiltrafiken i hele Riget blevet bragt ind under en fast Ordning, der stabiliserer Transportpriserne. Mellem Teheran og Havnen Bushîr ved den persiske Havbugt er der indrettet Luftpost.

Samtidig nærmer den transiranske Bane sig sin Fuldendelse. Dette store Baneanlæg har sin særlige Interesse for os, da det er i Hænderne paa et dansk Ingeniørfirma. Den 30. Maj 1925, paa et Tidspunkt, da den nuværende Shah endnu kun var Premierminister, blev der i Madjles vedtaget et Lovforslag, der gik ud paa Indførelse af en Særskat paa Te og Sukker, hvis Udbytte, beregnet til 50 Millioner Riâler om Aaret, udelukkende skulde anvendes til Bygning af en Jærnbane, der skulde forbinde det kaspiske Hav med den persiske Havbugt. Denne Skat var og er just ikke populær, da Iranerne har et umaadeligt Forbrug af Te og Sukker. Det viste sig ogsaa, at de to Skatteobjekter var endnu mere givtige, end man havde forudset; i Finansaaret 1933—34 gav de saaledes et Udbytte af omtrent 98 Millioner. Alligevel har disse Skatter ikke kunnet dække Udgifterne ved Banen, der i en Længde af 1435 Kil. skal gaa fra Bandar Shâh ved den sydøstlige Ende af det kaspiske Hav over Shâhî til Teheran og derfra over Soltânâbâd, Malajer, Sâlehâbâd, Dezfûl, Ahvâz til Bandar Shâhpûr ved den persiske Bugt. Anlægget blev først lagt i Hænderne paa et tyskamerikansk Konsortium, og Arbejdet blev paabegyndt samtidig fra begge Ender af Linjen. Det gik nu ikke godt, og efter faa Aars Forløb opsagde den iranske Regering Kontrakten. Efter at man uden Held havde forsøgt ved egne Kræfter at føre Foretagendet videre, betroede Shahen i 1933 hele Baneanlægget til det danske Konsortium Kampmann, Kierulff og Saxild (»Kampsax«), hvis fortræffelige Udførelse af lignende Banearbejder i Lilleasien var velkendt, og det dermed forbundne svenske Lokomotivfirma Nydquist og Holm. Kampsax leder hele Foretagendet, som baade i det nordlige Afsnit, hvor Banen føres igennem den vældige Alborzkæde, og i det sydlige, i Lorestâns Bjærgegne, frembyder uhyre vanskelige og ingeniørmæssig interessante Opgaver. Konsortiet bortliciterer Arbejdet til Entreprenører, der har sat en hel Hær af indfødte og europæiske (f. T. op imod 50.000) Arbejdere i Virksomhed. Ca. 125 Ingeniører, mest fra Skandinavien, deraf langt over Halvdelen danske, har saaledes fundet et Virkefeldt ved den transiranske Bane. Nordlinjen er blevet indviet i Februar 1937, og Teheran staar saaledes nu i Jærnbaneforbindelse med Havnen ved det kaspiske Hav. Senest 1939 vil Banen være gennemført i hele dens Udstrækning.

De betydelige danske Interesser, der knytter sig til Kampsax’ Virksomhed, har endelig medført, at Danmark har faaet en diplomatisk Repræsentation i Teheran. Vor Gesandt i Moskva, f. T. Minister Engell, er ogsaa akkrediteret Regeringen i Teheran, men det daglige diplomatiske og konsulære Arbejde paahviler vor Chargé d’affaires, Legationsraad Blechingberg, hvem alle Danske, der for kortere eller længere Tid opholder sig i Iran, har at takke for en utrættelig Hjælpsomhed. Den skandinaviske Klub i Teheran tæller omtrent 200 Medlemmer.

Med hele denne stærke Udvikling af Kommunikationsmidlerne er ogsaa Betingelserne tilstede for, at Iran kan blive et Turistland. Iransk Kunst dyrkes i den sidste Tid med megen Iver rundt om i Verden. Landet rummer en Rigdom af historiske Mindesmærker, Bygningsværker af den største historiske og arkæologiske Interesse, der afspejler 2½Aartusindes Kulturliv, og for hvis Udforskning, Konservering og Beskrivelse Franskmanden André Godard som Direktør for den arkæologiske Forvaltning udfolder en fortjenstfuld og højt skattet Virksomhed. For Naturvenner byder Mâzandarâns Alpeland, hvor man allerede er begyndt at anlægge Højfjældsetablissementer, en Afveksling fra Schweiz og Norge. Moderne Hoteller indrettes i de større Byer. En »Touring Club« er stiftet i Tilknytning til den internationale Alliance for Turisme i Bruxelles. Landet har faaet sit eget Rejsebureau, »Irantour«. Man indsamler til Brug for Turistreklamen Fotografier af smukke Landskaber. Derimod undgaar man omhyggelig Folkelivsbilleder, alt det karakteristisk orientalske, og Myndighederne ser nødig, at Rejsende knipser den Slags Scener af. Overfor en Englænder, der i en Samtale med Shahen udtalte sin Beklagelse over, at det maleriske forsvandt fra Iran, erklærede denne, at Iranerne ikke ønsker at være maleriske. Man er stolt af de værdifulde Fortidslevninger, men ellers er det rygende Fabriksskorstene, man vil vise frem, ikke forfaldne Landsbyer eller de gammeldags Bazarscener, som den romantiske Rejsende fryder sit Øje ved. Der er her hos de moderne Iranere som hos andre orientalske Folk en psykisk Indstilling, som Fremmede maa regne med.

Det nye Styre interesserer sig i lige Grad for alle Grene af Erhvervslivet. Den iranske Højslette er et af de regnfattigste Lande i Verden, og Jordens Dyrkning er betinget af kunstig Vanding. At ophjælpe Landbruget er en stor og mangesidig Opgave, som Rezâ Shâh og hans Medarbejdere har taget energisk fat paa. Irrigationen fremmes ved Regeringsforanstaltninger. Det drejer sig nu ikke blot om Avlen af Byg og Hvede, der bringes i Vejret ved Gødskning og enkelte Steder ved Anvendelse af Traktorer og andre moderne Landbrugsmetoder. Store Arealer tages ind til Dyrkning af Sukkerroer. Den frugtbareste Del af Iran er de lavtliggende, af høje Bjærgkæder indrammede Landstrækninger syd for det kaspiske Hav. Her er fra gammel Tid en betydelig Risproduktion, der nu bringes stærkt i Vejret. Af nyere Dato er Dyrkningen af Tobak og Te og Avlen af Silkeorme, altsammen i Provinserne Gîlân og Mâzandarân. Tusinder af Hektarer i disse Provinser er nu dækket af Teplantager. Alene i 1934 uddeltes over 2 Millioner Teplanter til Bønderne, og Dyrkningen rationaliseres gennem et Specialinstitut i Byen Lâhîdjân med Filialer i Rasht og flere andre Byer. Den første Landbrugsskole blev grundlagt i Karadj, 39 Kilometer vest for Teheran. Andre Landbrugsskoler og Mønsterfarme er oprettet i Rezâjeh ved Urmiasøen, i Lorestân, i Shâhâbâd, i Ahvâz, i Shâhkân i Provinsen Khûzestân (Sukkerrørdyrkning), i Provinserne Fârs, Gorgân og Mâzandarân. Landbrugsdepartementet har truffet virksomme Foranstaltninger til Bekæmpelse af Græshoppeplagen, der navnlig er følelig i Khûzestân, ligesom Kampen mod Malariaen, som særlig hjemsøger de kaspiske Provinser, organiseres ved Udtørring af Sumpe og paa andre Maader. Nomadestammerne i Lorestân, hvis Uafhængighedstrang i Aarhundreder har voldt Regeringerne de største Vanskeligheder, og hvis Pacificering var en af den daværende Rezâ Khâns første militære Bedrifter, forvandles efterhaanden til bosiddende Agerdyrkere, en Udvikling, som begunstiges af den Omstændighed, at den transiranske Bane føres igennem deres Territorium. Blandt Turkmenerne i Gorgân er der grundlagt en Mængde Smaabrug, og disse Efterkommere af de vilde Røverstammer, der i sin Tid var en Plage for den nordiranske Befolkning, civiliseres hurtig. Hele denne Udvikling støttes gennem en Landbrugs- og Industribank, som opretter den ene Filial efter den anden i Provinserne. Landsbyernes gamle Selvstyre er nyordnet ved Lov.

Før den nye Æras Begyndelse havde Iran ingen selvstændig Fabriksbedrift. Hvad der fandtes af industriel Virksomhed, var anlagt og drevet af Fremmede. Her stod naturligvis og staar stadig Olieminerne i første Række. Anglo-Iranian (forhen Anglo-Persian) Oil Company’s Produktion i det sydlige var fra 43.773 Tons i 1911—12 allerede i 1926—27 steget til 4.800.000 Tons og er nu oppe paa ca. 7 Millioner Tons aarlig. Spørgsmaalet om Afgifterne fra Selskabet, hvori den engelske Regering er Hovedaktionær, fremkaldte en Konflikt i 1932, idet de faldende Oliepriser og Nedskæringen af det engelske Pund i meget følelig Grad berørte Iran. Da Forhandlinger med Selskabet ikke førte til noget Resultat, opsagde Staten i Nov. 1932 Overenskomsten med den Motivering, at den var sluttet paa et Tidspunkt, da Iran ikke havde nogen forfatningsmæssig Regering. Tvisten blev bragt frem for Folkeforbundets Forum og bilagt efter nogle Maaneders Forløb, idet en ny Overenskomst blev sluttet, hvorved Irans Andel i Udbyttet blev forhøjet, og Selskabet forpligtede sig til i størst mulig Udstrækning at anvende Iranere i sin Tjeneste. Ved en Lov af 1937 faar to amerikanske Selskaber Koncession paa Udbytning af Olieminerne i de nordøstlige Provinser.

En lang Række hjemlige Industriforetagender er nu i Gang. Mindst et halvt hundrede store Fabriker drives omkring i Landet. Af særlig Vigtighed er Sukkerfabrikerne, nu otte i Tal, hvormed Landet dækker omtrent en Tredjedel af sit Forbrug ved indenlandsk Produktion. De største af disse Fabriker findes i Karadj nær ved Teheran, i Shâhî i Mâzandarân, Marv-e-dasht ved Shiraz, Shâhâbâd ved Kermânshâh, Verâmîn øst for Teheran og Âb-Kûh ved Mashhad.

Bomuldsspinderier findes i Shâhî, Bandar Abbâz, Shiraz, Semnân, Jazd, Isfahan, Tabriz og Teheran, Uldspinderier i Tabriz, Jazd og Qazvîn. Tæppevæveriet, der fra gammel Tid er en Hjemmeindustri, navnlig hos Nomadestammerne, bliver nu ogsaa efterhaanden drevet fabriksmæssigt. Tæppernes gode Kvalitet sikres bl. a. ved Forbud mod Indførsel af kemiske Farver.

Det danske Firma F. L. Smith har anlagt Cementfabriken ved Shâh‘abdolazîm, sydøst for Teheran, der nu er under Udvidelse.

Der er Hattefabriker, Tændstikfabriker, Fabriker til Fremstilling af Sæber og Parfumer, Lædervarer, Sække, Glas o. s. v. Ølbryggerier findes i Teheran og andre Steder. Koranens Forbud mod Nydelse af alkoholiske Drikke har heller ikke hindret Udviklingen af en rationel Vinproduktion, der snart vil være naaet saa vidt, at en Eksport bliver mulig. Sagkyndige Kommissioner er nedsat for at undersøge Mulighederne for en Udnyttelse af Landets Mineralrigdomme, bl. a. Stenkulslejerne i Isfahan-Egnen.

I Iran som andre Steder gaar Bestræbelserne ud paa at gøre Landet selvforsynende, og efter at Udenrigshandelen ved Lov af 25. Febr. 1931 var blevet gjort til Regeringsmonopol, er Indførselen blevet reguleret ved et System af Kvotaer og Importcertifikater, hvorved der skal opnaas Balance mellem Ind- og Udførsel. I Ly af denne Politik er hele Erhvervslivet ifærd med at gaa over til en Stordrift, som mere og mere opsluger de isolerede Næringsdrivendes Foretagsomhed. I Løbet af det sidste Par Aar er der med Regeringens Støtte og paa dens Initiativ dannet en stor Mængde Aktieselskaber. Staten monopoliserer en Række industrielle og kommercielle Foretagender, men for det meste udnytter den ikke selv disse Monopoler, men opmuntrer til privat Initiativ, idet den gennem finansiel Støtte fra Nationalbanken, Landbrugs- og Industribanken og andre Finansinstitutioner letter Dannelsen af Aktieselskaber, som staar under Regeringens Kontrol, hvorved der skal sikres Producenterne en saadan Fortjeneste, at de ser deres Fordel ved at udvide Bedrifterne. I en væsentlig Del af Selskaberne er Staten Storaktionær. Alle Nationens produktive Kræfter koncentreres i disse Selskaber, der arbejder i stor Stil og er i Stand til fuldtud at udnytte de moderne Trafikmidler. Saaledes er Udøvelsen af Sukkermonopolet overdraget til regionale Sukker-Aktieselskaber, der samvirker med Kooperativer af Producenter, organiserede gennem Landbrugs- og Industribanken. Et stort Selskab udøver Regeringens Monopol paa Kornhandel. Regeringen fastsætter Indkøbs- og Udsalgspriser. Konsortiet Kampsax har her faaet overdraget en ny stor Opgave, idet det i Teheran og Landets andre større Byer skal bygge store Siloer, hvor det af Bønderne afleverede Korn skal opbevares. Arbejdet er allerede i fuld Gang. Tobaksmonopolet udnyttes af et Aktieselskab i Rasht. Andre Selskaber har Te, Silke, Automobiler o. s. v. til Specialitet. Landbrugs-Aktieselskaber findes i forskellige Egne. Fiskeriet i Gîlân er sat paa Aktier. Der er fremdeles Selskaber med Irrigation, Transport, Boligbygning og Forsikringsvirksomhed til Formaal. Ialt er der i 1937 i Teheran indregistreret 365 Aktieselskaber med en samlet Kapital af 576 Millioner Riâler.

Udstillinger af nationale Produkter afholdes snart i én, snart i en anden By. Nogle Steder, som i Teheran, Tabriz og Mashhad, er der opført permanente Udstillingsbygninger.

Irans Handelspolitik er i 1936 blevet udbygget ved en ny Toldtarif og endelig ved en Lov om Deviser, hvorved Valutaen, som paa et vist Tidspunkt svingede stærkt, er blevet stabiliseret, idet Iran knytter sig til Sterlinggruppen (1 £ = 80 Riâler), og alle Transaktioner med udenlandske Deviser foregaar gennem de dertil autoriserede Banker efter Licencer, udstedt af en Kommission, der er sammensat af Repræsentanter for Finansministeriet, Handelsdepartementet og Nationalbanken. Metersystemet er blevet gjort obligatorisk, og det internationale Vægtsystem har afløst det indviklede gamle System, der varierede fra Provins til Provins.

Et vigtigt Kapitel i Irans nyeste Udvikling er de sociale og sanitære Foranstaltninger. Teheran har nu flere store Hospitaler, et Fødehjem og et Vaisenhus. Nye Hospitaler er i de sidste Aar blevet grundlagt i Sari, Qom, Bushir, Semnân, Mashhad og Qazvîn. Sygehusene i Shâh’abdolazîm og Kâshân er blevet udvidet, Hjælpestationer og Kliniker for Kønssygdomme oprettet i Gorgân, Ashraf og andre Byer. Mashhad har faaet et Sindssygehospital, og et moderne udstyret Sanatorium har rejst sig i Shâhâbâd i Bjærglandet nord for Teheran. Der er indført tvungen Koppevakcination. Efter den sidste kommunale Statistik fra Teheran er Dødeligheden i denne By i de sidste ti Aar formindsket med 50 Procent.

I det internationale Arbejdsbureaus sidste Beretning fremhæves Iran som et af de Lande, i hvilke Bureauet opnaaede sine første Resultater, idet et Dekret af 1923 indførte humane Bestemmelser vedrørende Børns Arbejde i Tæppefabrikerne i Kermân, Bestemmelser, der senere er blevet udvidet til andre lokale Omraader. Iran har i flere Aar været repræsenteret i det nævnte Bureau i Genève. I 1931 oprettede Ministeriet for offentlige Arbejder i Teheran Hjælpekasser for Arbejderne ved Vejanlægene, og et Lovforslag om Ulykkesforsikring for Industriarbejdere er udarbejdet.

Rundt om i Byerne er der organiseret offentlig Hjælp til Nødlidende. Men mange Steder synes Forholdene at være saaledes, at kun uarbejdsdygtige Invalider nyder godt af Hjælpen, idet der er Brug for al den Arbejdskraft, som kan skaffes.

Teheran, som endnu for 15 Aar siden var en snavset og forfalden gammelorientalsk By, i hvis bælgmørke Gader man om Aftenen færdedes med Haandlygter, omdannes med amerikansk Fart til en moderne Storstad. Gade efter Gade jævnes med Jorden for at genopstaa som brede, veloplyste, asfalterede Avenuer. De maleriske, fajanceklædte Byporte falder desværre som Ofre for den trafikale Udvikling. De var knap 100 Aar gamle, og deres kunstneriske og arkitektoniske Værdi var ikke særlig betydelig, men de udgjorde dog et karakteristisk Led i Teherans Fysiognomi. Byens Centrum, det morsomme, gamle »Kanontorv«, nu »Hærtorvet«, er blevet til en fornem Plads med et Parkanlæg i Midten og flankeret paa alle fire Sider af monumentale Bygninger, bl. a. Raadhuset, Ministeriet for Post- og Telegraf og den ombyggede britiske Bank. I en af de tilstødende nye Gader knejser Hovedpostgaardens imponerende Façade. Bag ved, paa den forhenværende Eksercerplads, opføres en Række andre Administrationsbygninger, det kommunale Teater og et stort Musæum, i hvilket Udbyttet af de systematiske Udgravninger, der er i Gang i alle de historisk interessante Egne, vil blive gjort tilgængeligt for Publikum. I Nærheden af den største Moske, Sepâhsâlâr-Moskeen, og Parlamentsbygningen (se Fig. 42 og 43) rejser den højere Normalskole for pædagogisk Undervisning sine Bygninger mellem skønne Haver, og helt udenfor Byen, mod Nord, er et stort Areal taget i Brug til Opførelse af det nyskabte Universitet med en udstrakt Sportsplads.

De andre Byer kommer ogsaa med, hvad Ombygning og Modernisering angaar. I Qom har man nu indviet et Musæum, der er knyttet til Valfartsmoskeen, og andre lokale Musæer bygges i Ahvâz, Shiraz, Mashhad, Tabriz og i det safavidiske »40 Søjlers«-Palæ i Isfahan.

De kulturelle Opgaver omfattes af det nye Styre med samme Interesse som de økonomiske og sociale. I 1922—23 fandtes der i hele Landet 612 Skoler, i 1934—35 var der 5339 foruden 22 Børnehaver. Folkeskoleundervisningen er nu obligatorisk for alle Børn mellem 7 og 13 Aar. I Landsbyskolerne er de to sidste Skoleaar forbeholdt Undervisningen i Landbrug. Siden 1935 findes der blandede Skoler for Drenge og Piger baade i Hovedstaden og i Provinserne. Gymnasieundervisningen er indrettet efter fransk Mønster. Til Gymnasierne er der almindeligvis knyttet Laboratorium, Bibliotek, litterære Klubber og Sportsklubber. Gymnastik og anden legemlig Idræt hører overalt til Skoleprogrammet og drives overhovedet med stor Iver i alle Krese. Spejderbevægelsen blev indført for nogle Aar siden.

Den afsluttende Eksamen ved Gymnasiet giver Adgang til den højere Undervisning, nemlig Universitetet i Teheran, der er oprettet ved Lov af 1934 og omfatter juridisk, medicinsk, teknisk, teologisk, matematisk-naturvidenskabeligt og humanistisk Fakultet, fremdeles den højere Normalskole til filosofisk og pædagogisk Uddannelse og en Række Specialskoler, Musik-, Militær-, Ingeniør-, Landbrugs-, Jordemoder- og Dyrlægeskolen og Skolen for Finansvidenskab, der sorterer under Finansministeriet. En Lov af 1928 bemyndiger Regeringen til hver Aar at tildele 100 Studenter Stipendium til et fleraarigt Studieophold ved europæiske og amerikanske Universiteter og højere Læreanstalter.

Undervisningsministeriets Budget udviser i det sidste Tiaar en Stigning fra 7½ til 58 Millioner Riâler.

Ved Loven om obligatorisk Folkeskoleundervisning vil en elementær Læse- og Skrivefærdighed være sikret den opvoksende Generation. Men Analfabetismen i de ældre Aldersklasser er en væsentlig Hindring for Oplysningens Udbredelse. Derfor har Regeringen i det sidste Aar startet en omfattende Kampagne mod Analfabetismen ved at indrette Aftenkursus for Voksne. Der findes nu (Febr. 1937). i hele Landet 768 Aftenskoler af den Art, hver med to Klasser. Elevernes Antal er 75106. Uge for Uge oprettes der nye Analfabetkursus.

Kulâh