Torben Munksgaard

Johns saga

Lindhardt og Ringhof

Johns saga

Copyright © 2018 Torben Munksgaard

All rights reserved

Udgivet af Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

Omslag: Mikkel Henssel

ISBN: 9788726012262

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Den trykte udgave af samme titel er udgivet med ISBN: 9788711901762.

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

Side 19: citat fra ”Fluen på væggen”, UFO Yepha

Denne bog er skrevet med støtte fra Statens Kunstfond og Autorkontoen, som forfatteren ønsker at takke.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof A/S, et selskab i Egmont

Til mine bedsteforældre:

Ragnhild Munksgaard

Niels Peder Valdemar Munksgaard

Constance Viola Jørgensen

Hans Christian Jørgensen

Do not go gentle into that good night.

– Dylan Thomas

I

Tomorrow is the most important thing in life

(John Wayne)

Hjertet slår. Blodet strømmer gennem kranspulsårerne ud i kroppen, gennem de tilkalkede arterier, gennem kapillærerne, op i hjernens seje æter, hvor den begyndende demens langsomt spreder sin tåge. Det strømmer ud i øjeæblets små, fine blodkar, strømmer bag den grå stærs kappe, gennem lemmerne, strømmer, hvor leddegigten og leverpletterne har sat sig som det levede livs levn, strømmer under den rynkede hud, ud i de krogede tæer, den magre hånd, gennem de svigtende organer, gennem det slappe køn, strømmer gennem lungernes lavloftede væv, blodet strømmer, hver gang hjertet slår. Hjertet slår. Så det gør ondt.

Lægen tager stetoskopet af og vender sig mod computerskærmen. Skriver noget. Siger noget. Rækker mig recepten og fortæller, at jeg skal tage tre af de blå og to af de røde hver morgen og hver aften. Og at det ville være en rigtig god idé med noget mere motion.

Nede på gaden står jeg et øjeblik og betragter recepten, inden jeg krydser vejen. Lige idet jeg træder ud på asfalten, hører jeg en hvinende lyd af bremsende dæk, der får mig til at fare sammen. Jeg kigger op. Ti centimeter fra mig holder en bil; bag rattet slår en mand frustreret ud med armene. Jeg skynder mig videre over gaden, fuld af skam over min skødesløshed.

Det var tæt på. Jeg føler mig pludselig meget gammel, mine ben er tunge, synet er sløret. Hver dag er tæt på.

”Det vigtigste,” siger han, ”er, at vi ikke udviser frygt.”

Jeg slukker for fjernsynet. Verden af i dag er den samme som i går. Ude i køkkenet sidder katten foran sin skål og kigger på mig med sine store, gule øjne. Mens jeg finder dåsen med kattemad frem og får de klæge klumper af den ubestemmelige masse lirket op i skålen med en gaffel, kredser katten om mig, mens den spinder og kurrer. Den slipper mig ikke med øjnene.

De siger, at vi ikke skal være bange. Jeg skal ikke være bange. Hvis vi udviser frygt, går vi terroristernes ærinde. Siger de. Den danske udenrigsminister siger, at vi skal opføre os, som vi plejer, tage på ferie, som vi plejer.

”Men John,” siger hun om aftenen ved bordet, da jeg har beklaget mig over, at jeg ikke må være bange, ”han mener jo bare, at vi ikke skal lade os diktere af en lille flok galninge.”

Men jeg er stadig bange. Jeg går stadig terroristernes ærinde. Fodrer min kat, så bomberne springer.

Han sidder, hvor han plejer. Jeg sætter mig ved siden af ham, lægger en hånd på hans. Da vi var unge, rørte vi aldrig ved hinanden. Måske et venskabeligt håndtryk en gang imellem, men det her med at lægge en hånd på hans er noget nyt. Det kom, da han forsvandt.

Hans blik er vendt ud ad vinduet. Intet er anderledes. I hans stue står tiden stille. Jeg kigger mig omkring. Møblerne står præcis som i sidste uge, på bordet står en vase, tom som i sidste uge. Kun en enkelt ting skiller sig ud: en lille æske chokolade på chatollet.

”Har du haft besøg?” spørger jeg. ”Jeg kan se, du har fået chokolade.”

Jeg rejser mig og går over og studerer æsken. Mon man må tage et stykke? Plastfolien er brudt, og da jeg trækker bakken med de fyldte chokolader ud, kan jeg konstatere, at der har været andre før mig. Går personalet også og spiser i smug? Jeg tager et stykke og lukker æsken.

”De angreb Nice i går,” siger jeg, da jeg har sat mig igen. Jeg har for længst besluttet mig for ikke at skåne ham. Han lever et beskyttet liv med udsigt til en lille græsplæne og nogle hustage, men jeg har tænkt mig at give ham hele verden. Alle verdens goder og rædsler. I dag er det rædslerne.

”84 dræbte,” siger jeg og stryger ham over hånden.

Vi sidder lidt i tavshed. Blodårerne på hans hænder bulner op som ledninger under huden.

”Kan du huske, da de kaprede fly hele tiden? I 70’erne. Jeg læste forleden, at der var mange flere terrorangreb dengang end i dag. Det er bare medierne, der får os til at tro, at vi oplever terror hele tiden. Det er helt usandsynligt at blive ramt, vi burde være langt mere bange for at køre i bil. Alligevel tænker man jo over det. Vi skal snart ud at rejse, mig og Vera, og nu ligger jeg hele tiden og spekulerer på, om det kunne ske.”

Hans skjorte er hvid med tynde blå striber. Hans hår rodet og forblæst som altid, som om han har været ude i stormvejr. Men det må være en indre storm, for han har jo bare siddet her.

”Jeg ved, du griner af mig. Jeg er åndssvag. Hvis det var dig, ville du flyve hele tiden, bare for at vise, at du kunne. Der er ikke noget at være bange for. Det siger udenrigsministeren også. Du skulle have været minister. Hva’, Ole?”

Jeg griner og dasker ham på skulderen.

Sollyset rammer ham, hans hår lyser strålende hvidt. Jeg nikker. Så stor er hans tavshed, at jeg kan høre selv det mindste.

På vej hjem skal jeg som altid have bussen ud til Bellahøj, og mens jeg står og venter, sætter to unge piger sig på den lille bænk under busskurets halvtag. De ænser mig ikke med et blik, men er til gengæld travlt optaget af deres mobiltelefoner, mens de skiftevis fniser samhørigt eller kommer med høje, dramatiske udbrud, som suppleres af opspærrede munde og øjne. Jeg kan ikke rigtig få blikket fra dem; der er noget grænseløst løssluppent og samtidig uendeligt ligegyldigt og forudsigeligt over deres adfærd. Som om de fulgte et manuskript fyldt med yderligheder og grotesker i virkemidlerne kombineret med en plotlinje fuldstændig klinisk og pligttro skåret over den gammelkendte hollywoodmodel. Måske er det mest slående deres fuldstændige mangel på skam. Hvis man kunne tage dem med ti-femten år ind i fremtiden og lade dem se sig selv med modne øjne og derefter sende dem tilbage på bænken ved busstoppestedet, ville de græmmes. Men de er ligeglade. Og denne ublu mangel på situationsfornemmelse og selvblik tynger mine skuldre med vægten af min egen stolthed og skam, så jeg føler mig begrænset som menneske. Ude af stand til at leve mit liv, som jeg ønsker det. Jeg er ikke ung mere. Jeg er selverkendt ned til mindste blodsdråbe og helt og aldeles tappet for fnis og opspærrede øjne, der vil chokeres.

Og lige idet jeg overvejer at gøre noget ved det, tage min egen gamle mobiltelefon frem eller måske ligefrem henvende mig med en nysgerrig bemærkning, kommer bussen. Jeg stiger ind, viser mit pensionistkort og sætter mig for mig selv.

Vera står og vander blomster, mens hun kigger ud over byen fra vores vindue på syvende etage i et af Bellahøjs 28 højhuse. Byen er blevet større, det er den vel, men vi har boet her i så mange år, at det kun er, når jeg tænker tilbage, at jeg kan mærke det. Jeg må forestille mig steder og oplevelser for mit indre blik, og selv sådan er det svært at se, hvordan alting bare er vokset og vokset, og verden blevet mindre og mindre, og vi selv lige så langsomt er blevet dem, vi er, uden nåde og uden mulighed for at få omstødt dommen. Det er bare sket, som et fingerknips, på et halvt århundrede. Jeg betragter Vera, og bag hende forsvinder byen. Vandet fra vandkanden løber ud over kanten på blomsterpotterne, ud over vindueskarmen og ned på gulvet.

”Vi må lave nogle flere undersøgelser,” siger lægen.

”Jeg kan slet ikke huske noget,” siger Vera.

”Hun stivnede bare,” siger jeg.

”Mens jeg stod og vandede blomster,” siger Vera.

”Vi må lave nogle flere undersøgelser,” siger lægen.

Da jeg åbner døren, er Oles stol tom. Jeg når lige at mærke et ubehageligt sug i maveregionen, før jeg hører lyde ude fra badeværelset. Lidt efter kommer en sosu-assistent ud med ham.

”Nej, se, hvem der er kommet på besøg,” siger hun til ham, mens hun får ham på plads i stolen ved vinduet.

”Nu skal jeg lade jer to være i fred,” siger hun og smiler til mig.

Jeg bemærker, at chokoladeæsken er væk.

”Har du spist al chokoladen?” spørger jeg, da vi er alene.

Han er iført den blå skjorte med kinakrave. Selv om den er godt slidt, har de været så venlige at lade ham beholde den.

”Kan du huske, da du købte den skjorte?” siger jeg. ”I Helsingør.”

En due lander på afsatsen lige uden for vinduet. Den sidder helt stille og kigger på os med sit store, runde øje. Måske kigger den bare på Ole; her får den mest øjenkontakt. Han sidder og kigger lige tilbage på den, og et øjeblik er det, som om de begge afventer den andens reaktion. Men til sidst bliver selv duen træt af at sidde der og flyver igen.

”Det er flyvende rotter,” siger jeg. ”Min datters altan er fyldt med duelort. De kommer bare for at skide, og så flyver de igen. Jeg ved godt, at du vil sige, at de er en del af naturen, at de er mere en del af naturen, end vi er. Men kunne de så ikke tage og skide ude i naturen? Siger jeg. Og du siger bare: Verden er fuld af lort, John.”

Jeg rejser mig og går hen til vinduet. Hvis bare han havde noget mere at kigge på. Jeg har allerede prøvet at placere ham foran fjernsynet, men så falder han i søvn. Han vil hellere sidde her ved vinduet. Hvis der bare var noget mere derude. Men der er kun græs. Og længere borte nogle hustage. Duerne og himlen.

Vera står og skræller kartofler. Jeg siger ikke noget, går bare hen og sætter mig ved køkkenbordet. Radioen er tændt. De spiller en sang, jeg ikke kender, men jeg kan høre, at de synger på dansk:

Og der er posedamen, pusheren, flaskemanden, junkien

Turisten, studenten, zombien

Pensionisten, luderen, voldsmanden, betjenten

Tricktyven, kontrolløren, rockerpræsidenten

Poptøsen, syrehovedet, hiphopperen

68’eren, den borgerlige og stikopperen

Underklassen, middelklassen, overklassen

Jeg selv er fluen på væggen hævet over massen

”Hvorfor hører vi det her?” spørger jeg.

”Du kan da bare skifte.”

”Er du sur?”

”Nej.”

Jeg rejser mig og går ind i stuen. Lægger mig på sofaen. Radioen spiller videre derude, men jeg kan ikke længere høre ordene. De fortaber sig som en fjern summen, og da jeg lukker øjnene, ser jeg en stor flue for mig. Den flyver rundt i vores lille lejlighed, desperat efter at finde en vej ud.

Vores søn kommer forbi en gang imellem, men han sætter sig aldrig ned. Står altid midt i stuen, går måske lidt rundt og piller ved nipsgenstandene på hylderne eller tager en bog ned fra reolen og blader fraværende i den.

”Hvorfor sætter du dig ikke ned?” spørger Vera, men Jens svarer, at han alligevel er på vej videre.

”Sæt dig nu ned,” siger jeg. ”Så laver mor noget mere kaffe.”

”Nej, jeg går alligevel med det samme igen.”

”Hvorfor kom du så?”

Han kigger på mig. Og så på sin mor.

”Vil I ikke have, at jeg kommer?” spørger han og slår ud med armene.

”Jo, selvfølgelig,” siger Vera. ”Far er bare lidt træt i dag.”

Han nikker.

Jeg rejser mig med min kaffekop og stiller mig hen ved siden af ham. Uden et ord står jeg og betragter byen ud ad vinduet, drikker lidt af min kaffe.

”Hvad nu?” spørger Jens.

”Jeg tænkte bare at stå her lidt,” siger jeg.

”For helvede da også,” siger han og går hen og sætter sig.

”Jens har sat sig!” råber jeg til Vera, der er gået ud i køkkenet.

”Så kommer jeg ind med nogle småkager,” råber hun tilbage.

”Se, det kan godt betale sig,” siger jeg.

Han er kogende rød i hovedet af for meget sol, og hans fine slips sidder skævt. Men han sidder ned, og det klæder ham.

”Så er det i morgen,” siger Vera.

Jeg nikker.

”Jeg tror bare, jeg kommer, som jeg er,” siger hun og betragter sig selv i spejlet.

”Har vi noget valg?” siger jeg og smiler til hende.

”Jeg kunne da tage noget fint på.”

”Du er fin, som du er.”

”Nej, jeg er ikke.”

”Jo, du er.”

Hun går hen og stiller sig bag mig, lægger hænderne for mine øjne.

”Hvad for noget tøj har jeg på lige nu?”

”Det kan jeg ikke huske.”

”Der kan du selv se. Du kigger ikke engang på mig.”

”Jo, jeg gør,” siger jeg. ”Du har blå øjne. Og smukke læber.”

”Din charmetrold,” siger hun og dasker til mig.

Lidt efter kan jeg høre hende nynne ude i køkkenet.

Samme aften kan jeg ikke sove. Jeg ligger og vender og drejer mig, stirrer ud i mørket. Min lænd gør ondt, mine gummer er ømme. Til sidst står jeg op og sætter mig ud i køkkenet. Jeg tænder for radioen på lav lydstyrke og sidder og lytter til den lindrende jazz, mens jeg drømmer om røgen fra en cigaret. Men jeg ryger ikke mere. Jeg hverken sover eller ryger eller danser mere. Jeg sidder helt stille i mørket og venter, og lige idet jeg skal til at rejse mig og gå tilbage i seng, begynder Radioavisen. Tre biler sat i brand i nat, en kvinde forsvundet i Nordjylland, et knivdrab i Malmø og som en løsning på det hele til sidst i nyhedsstrømmen: Forskere har fundet en ny planet.

Jeg elsker min kone. Hun står, som hun er. I en småblomstret kjole, med hat og sjal. Og der er små blomster i hatten.

”Hvor har du dem fra?” spørger jeg og rører ved de små, hvide blomster.

”Jeg fandt dem nede på plænen.”

Vi sidder på et af de forreste sæder i bussen. Jeg ved ikke, hvad det er. Jeg kan fornemme duften at min kones blomster hele vejen til Vanløse.

Det er vores barnebarns studentergilde. Haven er fyldt med unge mennesker, solglimt i langstilkede glas. Men jeg kigger kun på hende. Måske er det, fordi det endelig er sommer, fordi vi omsider er lidt ude. Normalt sidder vi bare derhjemme, går de samme ture. Til sidst går jeg hen til hende, tager hende i hånden.

”Vi skulle gå ud noget mere,” siger jeg, og hun smiler til mig.

To unge studiner passerer forbi.

Den ene fniser og siger: ”Hvor er de søde.”

Jeg kigger forbavset efter dem, slipper min kones hånd.

”Amalie ringede,” siger Vera.

”Nå, hvad ville hun?” spørger jeg og tømmer det lille glas med den mørkegyldne væske. Det er søndag, og vanen tro får jeg min morgendram. For blodomløbet og for god ordens skyld.

”Bare sige tak for i går.”

”Blev det sent?”

”De var nok ude bagefter, de unge. Men hun lød da frisk.”

”Hun er en god pige,” siger jeg og tager jakken på. Før i tiden blev avisen leveret gennem brevsprækken, men nu skal man helt ned og hente den.

Netop som jeg lukker vores postkasse – som er en af de her små metalæsker, der minimum skal tømmes for reklamer hver femte dag, så man ikke kan tage på ferie meget mere end en uge ad gangen, hvilket modsvarer beboersegmentets økonomiske råderum ganske godt – står en mand ved siden af mig og rækker mig hånden. Jeg kigger lidt tøvende på den, inden jeg gengælder hans gestus.

”Ja, jeg er lige flyttet ind,” siger han.

Han lyder jysk. En mærkelig slags jysk.

”Jeg hedder John,” siger jeg.

”Hrafn,” siger han. ”Det betyder ravn.”

”På hvilket sprog?”

”Islandsk.”

”Javel ja,” siger jeg og nikker. Gad vide, hvad John betyder? Det er engelsk, så meget ved jeg. Det blev vel egentlig først rigtig udbredt herhjemme i 50’erne og 60’erne under indflydelse af især amerikansk populærkultur – som jeg i øvrigt holder meget af – så mine forældre var på sæt og vis lidt fremme i skoene. Sådan har jeg i hvert fald altid tænkt. Og jeg har også altid været stolt af mit navn. Som dreng misundte mange af mine kammerater mig. De hed bare Knud og Åge og Svend, men jeg hed det samme som John Wayne.

”Nå, men det er hyggeligt lige at hilse på,” siger han med en dialekt, som jeg altså nu er i stand til at identificere som nordatlantisk.

”I lige måde,” siger jeg og går hen til elevatoren med min avis.

Da jeg kommer op i lejligheden, sidder Vera ved køkkenbordet med sin kaffe. Jeg sætter mig over for hende med avisen. Der går lidt tid, inden nogen af os siger noget.

”Hun sagde, hun snart ville kigge forbi,” siger Vera med blikket rettet tænksomt ud ad vinduet.

”Hvem?”

”Amalie.”

”Nå, men det er da også lang tid siden,” siger jeg.

”Det var i foråret engang, var det ikke?”

”Jeg synes ikke, vi har set hende siden jul.”

”Måske var det Tobias.”

”Tror du?”

Jeg tager en slurk af min kaffe. Betragter hende hen over kaffekoppens kant. Hendes blik er fjernt, hænderne ligger slappe på bordet, og et øjeblik er det, som om hun ikke er her.

”Vera?” siger jeg.

Hun drejer langsomt hovedet, kigger på mig med blanke øjne.

”Er der noget galt?”

”Jeg tror ikke ...” siger hun og skjuler ansigtet i hænderne.

Jeg lægger avisen fra mig, rækker en hånd ind over bordet.

”Så, så,” siger jeg, mens jeg aer hendes arm.

Hun ryster på hovedet, mens hun græder ind i sine håndflader. Til sidst fjerner hun hænderne og tørrer sine kinder med langsomme bevægelser.

”Jeg tror ikke, jeg har lyst til at flytte. Hvis de siger, at det er det, jeg skal. Jeg tror ikke, jeg har lyst til at flytte på et hjem. Det tror jeg ikke, jeg kan.”

II

Get off your horse and drink your milk

(John Wayne)

Der er noget minimalt ved mit liv, men også noget magisk. Sådan er det modsat ungdommen, der er ekstrem og banal. De råber og skriger og rejser og googler og skriver mig med stort, og til sidst er der kun en tom festivalplads fyldt med skrald tilbage. Umagisk. Upoetisk. Der er noget magisk ved at være så gammel, at man kan huske dengang, hvor der var sporvogne i København. Det var dengang, folk kunne finde på at gå og fløjte på gaden. Jeg står og venter på bussen, mens jeg betragter en ung mand på det modsatte fortov. Han står med høretelefoner på og venter på bussen i den modsatte retning. Der er noget umagisk ved ikke engang at kunne høre sig selv fløjte.

Midt på Nørrebro er der et lille værtshus, der hedder Nørrehus, også kaldet 6’eren. Her sidder jeg. Som regel om onsdagen, nogle gange om tirsdagen, en gang imellem om fredagen. Det er mit fristed. Jeg ved ikke helt, hvad det er, jeg har fri fra, men her har jeg for en sikkerheds skyld fri. Vera er også nogle gange med. Så sidder vi sammen for enden af bardisken, og ellers sidder jeg der for mig selv. Det vil sige sammen med de andre.

De andre er Ulf og Hjørdis og Mogens. Og nogle gange Tove Tot. Tove sang musicals, da hun var ung. Hun var med i opførelser af både Hair og Jesus Christ Superstar, og ifølge hende selv var hun en stjerne.

”Jeg øver stadig skalaer foran spejlet,” siger hun og står lidt og vakler med sin halvtomme øl foran Martin, den yngste af stamgæsterne. Han er kun omkring fyrre år, hvilket gør ham til noget af en årsunge i dette selskab.

”Er det ikke synd for spejlet?” udbryder Mogens ovre fra bardiskens langside, og vi andre bryder ud i latter. Ja, lige på nær Ulf, der står med sit sædvanlige fortinnede blik og stirrer tomt ud i luften. Men han møder også tidligt ind. Vi kalder ham Aften-Ulf, fordi han hen mod aften skifter personlighed. Så bliver han menneskefjendsk. Enten bliver han vred og opfarende og råber og bander, eller også vender han sig indad, som nu, væk fra verden. Men nedad går det, på den ene eller anden måde, når det stunder mod aften.

”Årh, pas dig selv,” siger Tove og dasker en hånd i retning af Mogens.

Martin smiler bare, sådan som han altid gør. Som om han ved noget, vi andre ikke ved. Det må være godt at være i hans alder. Han er ikke ung mere, han er ikke gammel. Han er præcis midtimellem. Og han nyder da også de flestes respekt, måske fordi han lige akkurat balancerer i udkanten af alle aldre, som en autoritet for de unge, som misundelsesværdigt minde for os ældre, som forbillede for alle.

Jeg køber en omgang øl og en Gammel Dansk til mig selv. Jeg kan godt lide Gammel Dansk. Den minder mig om min ungdom. Vi havde en flaske med i skoven, Ole og mig. Da vi skulle hjem, havde vi svært ved at holde balancen på vores cykler. Måske skulle jeg fortælle Martin den historie. Jeg rykker over ved siden af ham, men så slår det mig, at han allerede har hørt den. Nå, pyt.

”Engang tog min ven Ole og jeg i skoven,” siger jeg og går i stå. Jeg har pludselig glemt resten. Men heldigvis kan Martin huske det, han siger: ”Var det dengang, I drak en flaske Gammel Dansk?”

”Ja,” siger jeg og lyser op. ”Netop. Og da vi skulle hjem .