Eline Boisen

...men størst er kærligheden

Eline Boisens erindringer fra midten

af forrige århundrede

Udgivet af Anna, Elin, Gudrun

og Jutta Bojsen-Møller og

Birgitte Haarder

Lindhardt og Ringhof

...men størst er kærligheden

Copyright © 1985, 2021 Eline Boisen og Lindhardt og Ringhof

Alle rettigheder forbeholdes

ISBN: 9788726013405

1. e-bogsudgave

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet i medfør af gældende dansk lov om ophavsret. Kopiering må kun ske i overensstemmelse med loven. Det betyder f.eks. at kopiering til undervisningsbrug kun må ske efter aftale med Copydan Tekst og Node.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Forord

I 1856begyndte en dansk præstekone, Eline Boisen, at skrive sine erindringer. Hun var da i begyndelsen af fyrrerne, men på grund af lang tids sygdom og svaghed følte hun, at hendes dage var talte, og denne følelse fik hende til at gå i gang med at skrive om sit liv.

Hun fik dog mange dage foran sig, og igennem en halv snes år nedskrev hun sine livsbilleder.

Eline Boisen skrev ikke med udgivelse for øje; som de feste kvinder i sin tid kunne det ikke falde hende ind at forsøge at komme i offentlighedens søgelys, et område som var forbeholdt mændene. Men hun skrev og skrev, om sig selv, sin familie og sin tid, og samtidig førte hun en omfattende korrespondance med slægt og venner. Skriveriet må for hende have været en måde at blive til for verden, i en tid, hvor kvinderne ingen selvstændig personlighed skulle have, og hun skrev ud fra et kolossalt indre pres, for at få afløb for sine følelser, sin vrede og fortvivlelse.

Hun bestræbte sig på at skrive så virkelighedsnært om sit liv som muligt. Der var år i hendes liv, som hun hellere rev ud end optegnede; men hun nedskrev dem alligevel, fordi der samtidig forekom begivenheder af »storartet Natur«, og fordi de hørte med til hendes livsforløb. Hun sprang m.a.o. ikke de mere ubehagelige episoder i sit liv over, og heri adskiller hun sig fra de feste erindringsskribenter, især de kvindelige, som ofte giver et idylliserende billede af deres liv. Det var Eline Boisens overbevisning, at hendes efterkommere kunne lære af hendes erfaringer; de kunne være »til Eftertanke og Advarsel – som ogsaa til Trøst og Opvækkelse.«

Da hun døde i 1871, efterlod hun et omfattende erindringsværk; mens hun skrev, brugte hun gamle breve som støtte til sin fremstilling, og disse breve lagde hun ind undervejs, så de kunne virke uddybende og kommenterende for læseren. Alt dette findes ikke længere, hverken erindringernes originalmanuskript eller brevene; der findes kun en maskinskreven kopi af selve erindringerne. Originalens skæbne kender ingen. Ifølge familietraditionen destruerede Eline Boisens mand, F. E. Boisen sammen med datteren Jutta enkelte passager i erindringerne umiddelbart efter Eline Boisens død. Hvor mange sider, der blev brændt, og hvad de indeholdt, kan man kun gisne om.

I 1920’rne, da børnene var ved at blive gamle, fik tre af dem (Frede, Peter og Jutta) erindringerne skrevet på maskine og de indleverede et eksemplar på Rigsarkivet, påhæftet den klausul, at intet vedrørende deres forældres ægteskab måtte offentliggøres, da erindringerne, som de udtrykte det, gav en »i det væsentlige misvisende Opfattelse af deres Forældres indbyrdes Forhold«. Det er sandsynligt, at de i denne sammenhæng destruerede originalen, da de ikke ønskede, at erindringerne skulle udgives; men helt negligere moderens store arbejde kunne de dog ikke.

Frede og Peter Bojsen og Jutta Bojsen Møller var kendte personer i tiden før og efter århundredskiftet, og som de gode grundtvigianere de var, idealiserede de familien. En offentliggørelse af deres mors erindringer ville få familiebilledet til at blegne, og F. E. Boisens eftermæle ville blive noget blakket. Samtidig må man medgive dem, at deres mor skrev så åbent om sit ægteskab og sin bitterhed, at det er naturligt, at der måtte gå mange år, før nogen overvejede at udgive erindringerne.

I 1981 begyndte vi – fem af Eline Boisens tipoldebørn – at børste støvet af vores formoders livshistorie. Helt glemt i slægten havde hun nu ikke været i det forløbne tidsrum: i 1950’erne udgav Ingeborg Hostrup et mindre uddrag af erindringerne, som blev solgt i slægten i ganske få eksemplarer.

Nogle af de gamle toneangivende i slægten så helst erindringerne på Bloksbjerg, og den almindelige mening var, at Eline Boisen ganske vist var klog og belæst, men for kold og kritisk, så hun hørte ikke rigtigt med blandt de »store« aner. Men Ingeborg Hostrups hæfte eksisterede dog, og vi har alle læst det som unge piger, så da vi stødte på erindringerne i Knud Bannings bog Vækkelsernes Frembrud i Danmark i første Halvdel af det 19. Århundrede, var det nærliggende at gå på Rigsarkivet og læse det hele og derefter påbegynde et udgivelsesarbejde.

Første skridt var at få mildnet klausulen, så erindringerne overhovedet kunne udgives. Rigsarkivar Vagn Dybdahl gik med til det »under hensyn til det meget lange tidsrum, der er gået siden erindringernes affattelse og til, at nutidens større åbenhed har ændret synet på de forhold, der omtales. Med i overvejelserne har også været, at der ikke kan være momenter, der kan krænke privatlivets fred.« – Siden hen fandt vi imidlertid en kopi af erindringerne i slægtens eje.

Igennem tre år har vi i vores fritid arbejdet mere eller mindre intenst (der er født 4 børn undervejs) på at redigere erindringerne og sætte os ind i den historiske baggrund. Gennem et grundigt fællesarbejde har vi forkortet erindringerne ned til ca. halvdelen. Vores udvalg lægger hovedvægten på Eline Boisens ungdomsår og hendes liv som præstekone i Skørpinge i 1830’rne og 40’rne og Vilstrup i 50’rne. Her skriver hun mest levende og udførligt, og hendes skildring af de vakte, deres tro, deres sociale tilhørsforhold og den politiske udvikling, som skete i disse år, har vi anset for væsentlig. Mindst lige så vigtigt er det indtryk, hun giver af kvindernes dagligdag i disse år og de problemer, man kunne have i et ægteskab. Skildringen af hendes sidste år i Stege har vi valgt at lade falde helt bort, dels fordi den ikke er så velskrevet, dels fordi den i overvejende grad skildrer, hvad der er sket år for år, især med børn og børnebørn. Vi har forkortet ud fra disse kriterier og kun resumeret det, som er væsentligt for sammenhængen.

Overskrifter og afsnitsinddeling er vi ansvarlige for. Vi har fulgt retskrivningen og tegnsætningen fra den maskinskrevne kopi; enkelte steder har vi rettet i manuskriptet, hvor vi mente, at der var slagfejl. Men bortset fra dette er det vores opfattelse, at maskinafskriften følger originalen nøje. Dette kan vi sige, fordi Peter Bojsen i 1883 udgav en biografi om sin far: Præsten F. E. Bojsens Liv og Levned. I denne bog findes der lange uddrag af Eline Bojsens erindringer, uddrag, som indholdsmæssigt følger den maskinskrevne kopi, men i en lidt kortere form. Peter Boisen må have skrevet af efter originalen, da erindringerne som nævnt først blev skrevet på maskine i 1920’rne.

Foruden selve erindringerne består denne bog af personregister, slægtstavler, tidstavle og desuden noter og en efterskrift, som forsøger at skabe et overblik over erindringerne og sætte dem i en historisk sammenhæng. I noterne findes en række korte biografier af personer, som har betydning i erindringerne. For kvindernes vedkommende har det for en stor del været umuligt at finde materiale, og det hænger naturligvis sammen med, at det først og fremmest var mændene, der tegnede billedet, mens kvindernes indsats forblev anonym.

Under den sidste del af vores arbejde har vi haft megen glæde og gavn af samarbejdet med Mogens Knudsen, direktør på Gyldendal, som vi hermed takker varmt. Gyldendals konsulent, Lisbeth Hertel vil vi også takke, for di hun med sin uforbeholdne begejstring for erindringerne gav vores arbejde et skub fremad.

Endelig takker vi: Rigsarkivar Vagn Dybdahl, fordi han var med til at muliggøre en udgivelse. Seminarielektor H. V. Gregersen, som har gennemset Vilstrup-afsnittet. Marianne Tillge Rasmussen, som velvilligt har lånt os sit eksemplar af erindringerne. Nanna Træden for hendes hjælpsomhed under vores efterforskningsarbejde og Anders Træden, fordi han har stillet forsidebilledet til rådighed.

Påsken 1856

En Brystsyge som allerede nu et Aar har generet mig betydeligt minder mig stærkt om at det lakker mod Enden af min Løbebane hernede, den er ogsaa Aarsag i at jeg nu er indespærret mellem fire Vægge; mine Børn, paa de allermindste nær er med min Mand bortrejst, jeg har intet at læse, og bliver træt af at sy – saa vil jeg da i saadanne Tider more mig med at genkalde i min Erindring hele mit tidligere Liv. Det vil vist næppe blive for andre end mig selv, thi dels har jeg ingen morsom Pen, dels vilde disse Livsbilleder helst blive saa tro som muligt og de vilde derfor fremstilles ved store Synder med mig selv i Spidsen, der ikke kan glæde noget Menneske at betragte, uden det skulde være for ogsaa heri at faa Beviser paa hvor naadig og langmodig Gud Fader er, at han ikke trættes over slige Skabninger, men glæder sig med alle Engle hver Gang vor Frelser faar opsøgt et og andet stakkels Barn og bærer det til Himmerige paa sine Skuldre. Gud være lovet! jeg tror dog at han ogsaa har fundet mig, men hjem er jeg endnu ikke kommen, endnu staar maaske mangen haard Kamp for mig at stride, foruden den sidste værste Strid med Døden; men jeg har, og Gud være lovet, lært i det mindste til Tider at lade al min Sorg bero paa Jesu søde Naade, han har dog hidtil ikke svigtet, men staaet ved min Side og hvisket mig utallige Ord til, hver Gang Hjærtet blødte og Øjet stirrede næsten fortvivlet efter Hjælp, Frelse, Raad eller Trøst, det være sig ved de mange baade legemlige og aandelige Lidelser, hvoraf jeg er bleven hjemsøgt, eller ved de utallige dybe og smertelige Saar Mennesker har givet mig; mangen Gang saaledes, at det endnu er en Gaade for mig, hvorledes ogsaa sligt skal blive til Velsignelse; hver Gang Vorherres Haand derimod har hvilet tungt paa mig, det har jeg altid kommet til at takke ham for, omend min Tak kun har været ringe, ja langt ringere end jeg har haft den inderligste Lyst til. – Jeg har altid maattet erkende, at hvad Gud gjorde var det bedste der kunde ske, det var Faderen der kaldte sit Barn tilbage til sig og i hans Øje var der altid Kærlighed, om end han stundom maatte se alvorligt til mig.

Denne Fader vil nu heller ikke tage sin Haand tilbage, han vil endnu holde ud med mig en lille Stund og sende mig sin Søn til Støttestav, naar Mørket begynder at dække mig, at han kan være mit Lys naar mine Øjnes Lys er som Lygtemænd, der vildlede; ja højt velsignede Frelsermand, tag mig i dine Arme, dæk mig med dit Klædebaand og lad ikke Djævelen faa Lov til at friste mig over Evne; men giv mig i dit Navn Sejr over Djævelen med al hans Væsen og al hans Gerning, og lad mig saa sove sødeligt ind med din Fred i mit Hjærte, og hvis Du vil det, ogsaa paa mine Læber til Glæde for mine kære elskede Børn, dem du tage i din Varetægt! Giv dem ikke Rigdom, heller ikke Armod, – men Herre velsign dem med Nøjsomhed, lad din Naade være deres bedste Smykke i Livet, er det muligt, da fri dem for Menneskenes værste Ondskab eller lær dem ikke at lide for meget derved, men kun holde sig derved til Dig – til Dig alene! Ja værn os alle sammen som Barnet ud af Ilden, at denne Verden ikke skal blive vor Del evindelig; men lad os allesammen samles med Dig i dit Rige. Ja kære Herre, Du maa gøre det hele, vi kan intet af os selv; frels os allesammen.

Amen! i Jesu velsignede Navn!

Slægten

Jeg er født den 27de Juli 1813 paa Kongsberg, rigtignok i Sølvminernes Lys, men den Gang var de ikke store, ligesaalidt for mine Forældre, der dog beboede et af de eleganteste Steder i Byen, og Far hørte til Stedets faa betitlede Embedsmænd. Han var født paa en Gaard oppe i Gudbrandsdalen der hed Heramb, og hed selv Lars Guldbrandt Heramb. Som den 2den Søn, der i Norge kun havde lidet eller intet, (da den ældste arver Gaarden med alt) – blev han sat i Købmandslære i Christiania, dette Liv huede ham imidlertid ikke, og han flygtede, uden sine Forældres Vidende, til København, fremstillede sig for Frederik d. Sjette, (der var en stor Soldaterven) med saadan Raskhed og Ligefremhed, og bad om, at maatte blive Militær, saa denne, ikke alene sørgede for hans Undervisning, men beholdt ham senere ved sit eget Regiment i 20 Aar – altid i stor Yndest. Som Løjtnant fremstillede han sig for sine Forældre, fik ikke alene Tilgivelse, men en Broder med sig, der også blev Militær og døde som Oberst i København, uden at have forladt Danmark ved Adskillelsen fra Norge.

Min Moder var yngste Datter af en meget rig Mand i København, som hed Grønlund. Han var Underfoged, (den Gang et meget betydeligt Embede, der nok angik Skiftevæsenet) og havde giftet sig med en rig Bryggerfamilies eneste Datter, der vedblev ogsaa at drive Bryggeriet efter sit Ægteskab, med stor Dygtighed; hun skal have været en besynderlig Kone, fuld af Stolthed over sin Borgerære, hun næsten ansaa beplettet, fordi hendes Mand var Embedsmand, for at raade Bod herpaa, beflittede hun sig paa at fastholde en Mængde gamle borgerlige Skikke med en næsten utrolig Haardnakkethed, og jeg har hørt min Moder fortælle de morsomste Historier om hendes Skørt, Nattrøjer og Hovedpynt, der aldeles stak af mod den hende omgivende moderne Ungdom, og som hun, trods alle de utallige Puds Børnene spillede hende dermed, dog beholdt til sin Død. Naar de gjorde hende det for broget – trak hun i de lange Nattrøjeskørter, nikkede med Hovedet uafladeligt og gik sin Vej, vis paa – at havde hun ikke disse Skørter, saa skete alle de Ulykker, som den gamle Jomfru i Julestuen saa grant spaar Mester Oldfux – om der ikke bliver Julestue!

Mine Bedsteforældre maa ellers have været meget godgørende, thi jeg har truffet i mit Liv paa en Mængde Mennesker, der alle har velsignet dem og ønsket at gøre godt paa Børn og Børnebørn den Godhed, der var bevist dem i Underfogedens Hus – navnlig maa de have været meget gode mod unge Studerende; kristelige Folk har de næppe været, dertil var Tiden vel ogsaa altfor vantro, og de faa Mænd, som den Gang var Troen bekendt, var saa underlige, at se til, at Folk var helt bange for dem. Saaledes har jeg hørt et Træk af den gamle Professor Bang, min Bedstefaders gamle Ven og Læge. – Denne kom til ham paa hans Dødsseng, (han var pludselig bleven syg) og sagde »Kære Ven! nu dør Du – tænk Dig nu alvorligt om, og paa din Salighed – Du lever nu kun faa Timer – bered Dig til Døden – jeg kan ikke frelse Dig.« Min Bedstefader vendte sig nu og svarede ham – »Det vilde saamænd nu være for silde, om jeg ikke før havde betænkt det,« og han blev vred paa Bang for den Maade hvorpaa denne saa tørt og uberørt, syntes han, kunde sige dette, glemmende at hans Ven var Fader for en stor Familie, som han elskede højt.

Min Fætter, Pastor West i Borre, fortæller Historien om Bedstefader saaledes: »Bang tog Aviserne fra ham, og gav ham en Salmebog« og omtrent med de Ord har Moder fortalt Sin. – Det er Alt, hvad jeg ved om min Bedstefader. Da han var død, begyndte nok min Bedstemoder, at ville gøre sig mere gældende; dette bevægede den ældste Datter, (der vistnok i Grunden lignede Moderen mest) til at søge at unddrage sig hendes Herredømme, saameget mere, som hun syntes hendes yngre Søster, (der altid havde haft mere Lyst end hun til boglige Sysler, og derved havde lært mere end hun) ikke passede saa ganske til hende mere. – Maren Schou giftede sig da med en ung Tømrermester ved Navn West, der var Kaptajn i Brandkorpset. Det var en flink Mand, der vidste at gøre sin Kones mange Penge frugtbringende; det var ham, som understøttede Thorvaldsens Forældre, medens Thorvaldsen var i Rom. – Thorvaldsens Moder var nemlig en forulykket fordrukken Søster af min Bedstefader.

Min Moders næstældste Søster hed Marie og blev gift med en Søofficer ved Navn Bull, en rask og dristig Søgut, der paa Rheden maatte se sin Gaard gaa op i Flammer, formedelst Bombardementet, men var lige kjæk. Han havde været Willemoes Kammerat, og med ham øvet mangen kæk Daad; Willemoes var nok saa smaat forlovet med min 3die Tante, en ung dejlig Pige, ved Navn Nelly, som, tilligemed Tante Marie, Moder, samt 6 andre unge Piger (Elever af Hr. Syngelærer og Professor Zinck) skulde forestille de 9 Muser og udføre nogle Sørgesange ved Støtten over de faldne Helte fra den 2den April, da denne skulde indvies.

Generalprøven blev holdt. Tante Nelly syntes, de andre af hendes Parti sang for svagt, og hun anstrengte sig, opflammet ved Tanken om sin Helt Willemoes; saa sprang noget i Brystet, og kort efter laa hun selv paa Baare. Frederik den Sjette takkede Zinck for hans Tilbud med de unge Piger, men vilde dog ikke tillade dem paa den farlige Aarstid (det var nemlig Aarsdagen efter Slaget) at synge i fri Luft. – Landet havde mistet den Dag saa mange af sine Sønner – Døtrene maatte ikke udsættes for noget. – Det anede dem ikke, – at denne Ide allerede havde kostet sit Offer, og at Zinck ikke vilde have kunnet holde Ord. Onkel Bull var ikke yndet af min Bedstemoder, paa Grund af alle de Uheld, han havde med Penge, der aldrig vilde blive hos ham; hun gjorde, eller rettere fornyede det Løfte, hun allerede engang havde gjort, og maatte bryde med Tante Marie, at ingen Embedsmand navnlig ingen Militær maatte blive hendes Svigersøn.

Uheldigvis faldt min Moders Øjne paa en ung Sekretær ved Navn Christie, (Denne Christie blev senere Stiftsamtmand i Norge og døde som Pebersvend) ogsaa en Nordmand, men Bedstemoder fik ham fjernet betids nok – Gud ved, ved hvilke Midler – og da flere Aar var gaaet, og Moder ikke hverken saa eller hørte noget til ham – saa – hos Onkel West traf Moder og Fader sammen; han var dengang allerede 34 Aar og Moder næppe 20 – De var begge muntre og meget smukke. – Forresten har Professor Madvig siden fortalt mig, at ogsaa Fader havde tidligere haft en inderlig Inclination paa Bornholm, hvor den unge Løjtnant eller Fændrik, som han da kaldtes – ikke maatte faa nogle opblæste Købmandsfolks rige Datter; – men denne skulde have en anden og døde.

Min Bedstefader havde en Broder, der var Apotheker paa Frederiks Hospital og meget rig. – Han havde ingen Børn; men fandt en Morgen et Barn paa sin Trappe, indsvøbt i Puder ellers nøgent, med et Brædt i en Snor om Halsen, hvorpaa stod Navnet »Samueline«. Han hed Jens Samuel, ligesom ogsaa min Moders yngste Broder, herom senere. Apothekeren ynkedes over Barnet og beholdt det; – saalænge hans første Kone levede, gik det ogsaa godt, skønt Barnet blev saa forkælet og stivsindet, at Manden mange Gange tænkte derpaa med Gru. – Konen døde – og saa giftede han sig med en ung russisk Pige, der var meget dejlig, men fattig og ikke meget aandrig. Samueline var derimod mageløs fiffig og vilde paa ingen Maade staa under denne nye Autoritet; hun drillede Stedmoderen ideligt, og der var Batailler hver Dag.–

I Apotheket var en Provisor, der hed Brasch; med ham gjorde Pigebarnet Aftale, at han skulde fri til hende, og faa Penge til at sætte sig ned som Apotheker for paa Fyen. – Hun vilde derimod ikke være hans Kone, men kun lade saadan. – Saaledes slap hun fra sin Stedmoder; hun opførte sig imidlertid saa forfærdeligt paa Fyen, gik omkring i Herreklæder og gjorde Kur til Damer, som blev forelskede i hende, gik paa Jagt, skød hvad hun ikke maatte; men i de 2 Skikkelser gik det en Tid nogenlunde – tilsidst var Politiet i Hælene paa hende, og hun løb da i Jægerklæder til København og kom en Aften op til min Moder paa hendes Værelse og havde nær taget Livet af hende ved, at lukke Døren i Laas og være nærgaaende mod Moder, der tilsidst krøb ind under sin Seng af Angst for denne Jæger, der truede med at skyde hende – hvis hun skreg. – Efter denne fæle Spøg – gav hun sig tilkende for Moder, der forfærdedes over slige Æventyr, – men maatte dog hjælpe den halvgale Kusine til Fruentimmerklæder.

Man vilde nu naturligvis ikke mere havde hende paa Apotheket, og hun fik da Lov til en Tid at være hos mine Bedsteforældre; der var imidlertid en gammel Doktor i Utterslev (1 Mils Vej fra København), der af forunderlig Barmhjertighed havde antaget sig sin Vaskerkones Datter. – Man paastod rigtignok at det var hans egen Datter, ligesaavel som denne Samueline. – Denne Datter meldte sig nu og tilbød at tage hende til sig; hun passede rigtignok kun daarligt med den anden lille nydelige, kun altfor undselige og tilbageholdne Pige; men Følgen blev, at Samueline kastede sig over Latin og Lægevidenskab, indsmigrede sig for Doktoren med at ryge Tobak, drikke Snaps og samtale med ham om lærde Sager, og Dorthea blev endnu mere stille end tidligere.

Paa denne Tid døde Apotheker Grønlund, og efterlod sin unge dejlige Kone og sin lille nydelige Datter Elise, en uendelig stor Formue. Konen var først bedrøvet – (hun havde virkelig elsket sin gamle Mand) – trøstede sig imidlertid med al sin Herlighed, – kørte med 4 Heste – holdt Kusk og Tjener endnu i sin Enkestand og fik mange Bejlere. – Blandt disse valgte hun en smuk Oberst, ved Navn Würtzen, rigtignok Enkemand med 8 Børn, men han var Kommandant i Kastellet, havde Rang med Generaler – en dejlig Bolig – og han var den fineste Kavaller. –

Denne Forbindelse bragte ogsaa en Forandring i min Moders Liv; – Moder og denne Würtzens ældste Datter blev Veninder, – og Würtzen tog min Moder med rundt omkring paa Baller, hvor hun gjorde stormende Lykke. – Saaledes engang paa et Bal i Anledning af Kongen af Roms Fødsel, hvor Guldkæder baade om Liv, Arme og Hoved gav den unge smukke næsten eneste borgerlige Pige et eget Anstrøg. Prinserne kappedes om at danse med hende; men da Bedstemoder fik det at vide – blev hun vred, og der vilde være kommet et Brud med Würtzens, om ikke West havde benyttet Stemningen til, at foreslaa Giftermaalet med min Fader, som da endelig ogsaa blev overladt til min Moders Bestemmelse.

Kort efter fik de Bryllup. Til stor Glæde for min Bedstemoder, havde min Fader ansøgt Kongen om et civilt Embede, (nu da Krigen omtrent var endt) og faaet det som Overmagasinbestyrer paa Kongsberg. Han længtes nemlig ogsaa efter sit Fødeland, gik ud af det Militære med Majors Karakter, dog med Tilladelse at bære en dertil svarende civil Titel, hvis han havde mere Lyst til en saadan. Moder spøgte senere over, at hun blev forlovet med en Kaptajn, gift med en Major og rejste bort med en Justitsraad. Moder fik et brilliant Udstyr, der paa 2 Skibe blev afsendt til Christiania førend Brylluppet; det var en meget udsøgt og kostbar Samling baade af Guld, Sølv, Fløjl, Damask, Silke og broderede Sager, da Moder, især i de senere Aar havde faaet mange og rige Veninder; Brylluppet gik skønt.

Dagen efter gjorde Officererne ved min Faders Regiment et stort Gilde for de unge Folk paa en Gæstgivergaard ad Lyngby til, der nok blev kaldt Vintappergaarden, og alt smilede til dem; – Soldaterne ved Faders Kompagni elskede ham inderligt og fulgte ham af egen Drift, vandrende til Helsingør og sendte deres kære Kaptajn de venligste Hilsener saalænge de øjnede det mindste til det Skib der bar ham bort fra dem; – dette har senere en stormægtig Marchandiser ved Navn Höedt, fortalt mig med Taarer i Øjnene; – han var selv blandt de Soldater, og vilde vist ellers nødig være bekendt, at han, den rige fine Mand, havde været simpel Soldat, men ved at høre mit Navn og derved at betragte mit Ansigt, blev Manden saa bevæget – at han tabte næsten Fatningen. Jeg havde købt mit lille Udstyr hos ham, hvormed han hjalp mig en Del med Indpakning o.s.v. frit for Faders Skyld.

Ligesom mine Forældre forlod Helsingør, havde de imidlertid faaet den meget sørgelige Efterretning, at Engelskmændene nok havde taget deres Udstyr; det hed sig, at de var dragne ind til Gothenborg senere; og at Fader ved at rejse over Land dertil, maaske endnu kunde redde det ved Hjælp af Svenskernes Indblanden i Sagen; men Fader blev i Gothenborg opholdt med Snak, og medens man gjorde Selskab for de unge smukke Folk, blev deres Ejendomme solgt ikke langt derfra ved Kysten for Røverkøb, og de samme Folk, som vare saa venlige mod mine Forældre, købte det meste af deres Sager og berigede sig saaledes paa deres Bekostning. Hvor glad vilde Fader ikke været ved, selv at have vidst af denne Auktion og kunnet købe i det mindste det, Moder græd ved at se, men det var nu Svenskernes Ærlighed.

Fader havde været paa Kongsberg engang før Brylluppet og købt en Smedegaard, der laa smukt, som vel nok med Tiden skulde forandres noget; men som han dog hidtil havde villet nøjes med for det første; den var ikke bleven assureret endnu efter Købet; da mine Forældre naaede Kongsberg var det en Brandtomt. Imidlertid trøstede min Fader sig med, at han havde et godt Embede paa omtrent 1600 norske Specier; da Frederik den 6te hørte de mageløse Uheld, der forfulgte de stakkels unge Folk, tilstod han ham 300 Sp. aarlig af sin egen Kasse, til Kontorhold, hed det. Moder fik dog igen et lille Udstyr fra København, men dermed gik ogsaa hendes Fædrene-Arv samt til at erstatte den brændte Gaard og bygge en ny.

De levede lykkeligt nogle Aar, fik først en Søn, som de kaldte Anders Guldbrandt efter begge Bedsteforældre; saa fik de mig, der kaldtes Eline Birgithe efter begge Mødrene; jeg skulde rigtignok have heddet Elen, men det var dog pænere, man kaldte mig Eline; efter mig kom en Pige, der kaldtes Nelly; medens Moder gik med hende kom alle Urolighederne i Norge. –

Landet var jo givet bort af den danske Konge til Sverrig. – Man var vred paa Danmark herfor, men hadede dog Svenskerne mere. Min Fader elskede Danmark og den danske Konge med Liv og Sjæl, og da der skete et Opraab om, at staa op, samle Folk og stride for sit Land med en mulig Tilknytning i sin Tid med Danmark, saa var min Fader i de forreste Rækker. Der blev paa Kongsberg lavet Soldater af alle Bjergmændene fra Sølvværket, og mangfoldige tilstrømmende djærve Bønder fra Fjældene. – Fader excercerede næsten baade Nat og Dag og mærkede nu først, hvor galt det var, at han ikke var bleven ved det Militære, der dog vistnok var Natur hos ham. –

Paa denne Tid døde min Bedstemoder, og min Moders Arv kom akkurat tilpas til, at bestride de uendelige Bekostninger Hæren udfordrede. Moder ofrede den gladeligen, dog lovede Byen i sin Tid, at paatage sig sin Del deraf; (dette glemte man imidlertid, og da min Faders Forhold senere blev stemplet som Oprør, saa kunde han jo ingen Ret faa – om han vilde have søgt den). Moders Offer var dog kommen ud mellem Folk, og da Tropperne en Dag holdt stor Revu, og Moder var kommen kørende derhen at se derpaa, vilde man til Slutning have trukket hendes Vogn hjem. Moder kunde aldrig tale om de Dage uden med Taarer i Øjnene ved at tænke paa, hvor henrykt Fader var, og det mere, jo yderligere Øjeblikket nærmede sig, da man ventede Bud om, at støde til Hæren, der allerede var i blodig Haandgemæng med Fjenden.

For at faa Prins Christian (senere Konge i Danmark under Navn af Chr. den Ottende) kronet, havde alle Landets Kvinder ofret deres Smykker. Moder var heriblandt ogsaa ikke med de ringeste; men det skete ikke – og Smykkerne – ja, hvor blev de af? Man beskyldte Prinsen for at have taget dem med sig paa sin Flugt fra Landet, da han opgav hele Sagen, ræd, efter at have set Blod.

Til Kongsberg kom kun den Ordre, at den, der ikke straks nedlagde Vaabnene, var Oprører. Embedsmændene fik 4 a 6 Uger, tror jeg, Betænkningstid, om de vilde ned til Danmark paa Vartpenge indtil videre, eller blive. Dette Slag traf min Fader skrækkeligt; – han fik en hidsig Feber og Moder tænkte ikke paa andet end at pleje ham som flere Gange var nær Døden. Da han var saaledes, at man kunde tale med ham om, hvad Bestemmelse der burde tages, – var Tiden næsten udløben – og maaske lidt Bitterhed mod Danmark blandede sig imellem.

Han blev i Norge – blev mistænkt altid af den svenske Konge; tilsidesat ved alle Lejligheder, Kontorholdet gik jo bort, – Gagen nedsat til mindre end det Halve, og det saas tydeligt at man aldeles ikke vilde befordre ham; thi et Embede af denne Slags, men meget større i Drammen, blev givet bort til En dertil aldeles uberettiget. Denne Mand hed Hatting; – baade han og Landet blev straffet ved ham for den Uretfærdighed, der blev begaaet mod Fader; han var ikke sin Post voxen. Faa Aar efter Faders Død, havde han i den Grad Forvirring i alt, at han stak Ild paa alle Magasinerne; fængslet, hængte den gamle Mand sig selv for ikke at dø paa Skafottet, man siger at han havde faaet tigget sin egen Datter til at give sig Midler dertil. Foruden, at Faders Sygdom i det uheldige Øjeblik blev nærmest Aarsag i – at han ikke kom ned til Danmark straks, gav det ogsaa en Del Næring til Carl Johans Vrede mod ham; thi Kongen forlangte at Hæren fra Kongsberg skulde møde et bestemt Sted og aflevere deres Faner og sværge ham Troskab. – Kongen troede ikke Faders Sygdom, og sagde adskilligt slemt til den v. Ditten, der bragte dem i Faders Sted.

Barndomstid i Kongsberg og København indtil 1827

For Elines far føles det som et stadig større pres at være embedsmand i Norge, nu hvor landet ikke længere hører under den danske konge; han mister interessen for sit arbejde og kommer i økonomiske vanskeligheder, og til sidst beslutter familien sig for at flytte til Danmark. Det er planen, at moderen skal rejse derned først sammen med børnene, medens Elines far bliver i Kongsberg for at ordne alt. Med »børnene« menes Eline f. 1813, Thor f. 1816 og Ida f. 1818. Elines lillesøster, Nelly, er død 1 år gammel, og storebroderen Anders er død 7-8 år gammel. I tiden efter Anders’ død bor August Bull, en fætter lidt ældre end Anders, hos familien. – Om sin barndom i Kongsberg fortæller Eline:

Byen deltes ved Laagen i 2 Dele, den gamle By, hvor Kirken laa paa Torvet, og Nymalm hvor vi boede i den bredeste Gade. – Floden havde en lang og bred Bro over sig, og tæt nede ved Floden laa den lange Magasinbygning, der indesluttede Føde og Klæder til de mangfoldige Stakler fra Fjeldene, der endda ofte næredes med Brød af Bark og Mos og deslige. Her var altid Færdsel og vi Børn vilde saa gerne derned, netop fordi det var forbudt. Fra Magasinet gik en stejl Bakke ned til Flodens Leje og enten var der Fos ved Broen eller ikke langt derfra, da der altid var en rasende Støj, som ikke kunde foraarsages alene ved Vandets Brydning med de Stenkasser hvorpaa den hvilede; ogsaa var Vandet meget forskelligt; men naar saadan de skummende Bølger gik lige op mod siden af Magasinet, da frydede det os Børn, og August begyndte de farligste Lege, som f.Eks., at trille ned ad Bakken foran Magasinerne og rejse sig saa hurtigt og gesvindt op inden Vandet kom efter os. Intet Skrig kunde der høres, hverken fra os eller Folk ovenfor, og saaledes mindes jeg engang min Fader komme løbende efter mig i den største Angst og frelse mig fra at rives med ned i Flodens brusende Seng. Da maatte jeg love alvorligt ikke mere at komme derned, uden en Voksen var med mig.

Vel var jeg kun 9 Aar, da jeg drog bort fra Norge; men alt staar for mig endnu saa tydeligt, at man behøvede kun at sætte mig et godt Stykke udenfor Byen, jeg skulde finde alt; nu vilde maaske mine Øjne mere hvile paa den sjældne Indfatning af Byen, nemlig de graa og grønne Klippemasser, hvorved Byen kommer til at ligge som paa Bunden af en Potte, forfølge Flodens dejlige Krumninger og vilde Tilstrømninger fra begge Sider af smaa Elve, der snart styrter ned fra et Fjeld, snart bugter sig saa yndigt gennem en Eng indtil Floden brusende tager den med sig; endvidere paa den skønne gamle Kirke med Taarne paa, der dengang syntes mig indeholdt alt muligt af Guld og Dejlighed, dog kunde jeg aldrig forbigaa at dvæle ved det Hus, hvor jeg legede saa glad, hvad heller det var udenfor eller indeni.

Det var udmærket godt indrettet, og det kunde maaske endnu blive en heldig Tegning for et nyt Hus. Underneden var alle de dejligste Værelser, og ovenpaa udfoldedes en Pragt og Herlighed i Sale og Gemakker og Gæsteværelser, som jeg først kom til at tænke paa, da der blev talt om, hvad der skulde sælges, og hvad ikke. Vort Hus gik med et Plankeværk ind til Haven ved et lille Hus, hvor en Mand boede, der engang havde været vor Karl. Denne Karls Bryllup mindes jeg ogsaa; – min Fader dansede da Halling med Bruden, og gjorde det saa udmærket trods de unge Karle. Fader var saa let som en Fjer, skønt han var saa svær.

Blandt mine skønne Minder fra Barndommen, hører et stort Bal, som min Fader aabnede med mig, sin ældste Glut; jeg havde lært at danse, og var grumme stor paa det. Salen forekom mig saa urimelig stor, og jeg mindes det underlige, at vor Dagligstue underneden var besat med Stiver, for at holde mod de mange Mennesker ovenpaa, muligvis var de Træhuse ikke saa stive som Huse af Sten. Ogsaa vore dejlige Vinteraftener, især naar vor Karl Christoffer var hos os, stegte Poteter (Kartofler) i Asken og fortalte os Eventyr maa jeg omtale. Da han var bleven Bjergmand, efter at være bleven gift, var det nu især dejligt; thi han oplevede jo mangt i Bjerget, og nu var det jo ogsaa sjældnere; det var derfor dobbelt Fryd for os naar vi saa Bjergfolkene komme med deres Fakler ned ad Fjeldet og synge deres dejlige Salmer lige til de naaede deres Hjem.

Ved Siden af os til højre boede en gammel Kone ved Navn Landtverk; hun kaldte altid os Børn ind til Kager og Godt; men mere ved jeg ikke om hende; saa kom en lille Gade og paa den anden Side denne Gade, boede en Rustmester, der hed Bruun eller Broun. Det var en gammel elskelig Familie; deres Datter var Jomfru hos os, og de havde flere Sønner; deriblandt en, der hed Stephen Conrad, og han holdt altid saa meget af mig. Jeg sad ofte lange Ture paa hans Ryg, løb med ham paa Ski om Vinteren, og var hos ham i Værkstedet.

Fra Brouns store Stentrappe saa jeg ogsaa mangt et Brudetog drage til og fra Kirke; man samledes nok hos en Købmand Olsen, som boede paa det Torv, hvor Brouns Gaard beherskede det ene Hjørne. Brudene fra Numedalen vare især saa dejlige – med Sølvkrone paa, – og saa mange Snørelser af Guld og Sølv baade for og bag; Spillemændene gik foran, og der var stor Stads. Der var den underlige Skik, at Karle og Piger kom sammen hver Lørdag Nat hos Pigen, paa hendes Værelse; men dog skete det saa sjældent, og var en rædsom Skændsel – om noget Uhøvisk blev bedrevet.

De gamle Brouns vare nogle velsignede fromme Folk; men de hørte jo til de saakaldte Hougianere eller Christiansfeldtere, der nok omtrent var ens. At komme derind om Søndagen og se den gamle Kone sidde saa andægtigt og læse i sin Bibel, alt stille om hende, og alt saa rent og blankt; Gulvet bestrøet med Sand og Gran som om ingen gik paa Gulvet, da alle Toppe af Sandet altid stod i Vejret; at se Sønnernes Ærbødighed for de gamle og høre deres Bordbønner – havde noget højst tiltrækkende for mig. Senere har jeg sammenlignet Manden med den gamle Vaabensmed i Hakon Jarl; saadan en maa denne have været.

Stephen Broun gik med mig nogle Dage før Afrejsen ud i Dyrringe Skoven, paa Vejen til Lia; der viste han mig en Række Træer, hvori vor hele Families Navne vare indskaarne, hver paa sit Træ. Mos var puttet i dem, og saa lovede han, at saalænge han var paa Kongsberg, skulle de forblive grønne, og naar han ikke kunde holde dem grønne længere, saa vidste han, vi var døde. Saadan Overtro er der megen af i Norge; ogsaa paa Nisser tror man; endog hos os blev der Juleaften sat Mad til Nissen i Stalden, og han blev hørt at vande Kvæget saa mangen en Gang. Julen var ogsaa dejlig i Norge; saa almindelig en Fryd, især mod de Fattige fra Bøiderne, der kom Skarevis til Byerne, og beværtes af alle; thi i Juletiden er Mad paa Ild altid; at staa i Vinduerne og kysse sig en klar Plet paa Ruden for at se de store hvide Fugle flyve, og dog høre Veddets Knitren fra Kakkelovnen, det har jeg ogsaa mest frydet mig ved i Norge.

Dog, vi skulde jo bort derfra, og havde jeg vidst – det var sidste Gang jeg saa min saa inderligt elskede Fader – hvor langt mere skulde da ikke hans dyrebare Ansigt bleven betragtet; nu mindes jeg kun hans Skikkelse, og hvor han græd, da han sagde os »Farvel«. Jeg fik hans Portræt, den lille Medaillon, jeg endnu har, af ham selv i Guldramme. Det skal du have til et Par smukke Ørenringe, sagde han, og Demantharpen, der sammenholdt noget Haar, til en Brystnaal.

Udenfor Byen stod endnu vor elskelige Karl Christoffer med Kone, og det var det sidste haarde Farvel fra Kongsberg.

I sommeren 1822 rejser Elines mor så til København med de 3 børn, Eline, Thor og Ida.

Jeg var jo kun lille; men det glade og glimrende Liv, jeg førte paa Kongsberg, hvor jeg ikke vidste af nogen Sorg, at sige, da alt saadant blev holdt borte fra os, det staar jo i en Trylleglans for mig, og det jo mere det senere Liv blev bitrere og tungt. –

Med et Sejlskib, den Gang eneste Befordringsmiddel, kom vi dog paa 3 a 4 Dage til København. Vi var en Dag og Nat meget søsyge; men da vi blev kaldt op i Daggry paa Dækket, og saa Kronborg dukke op lige i Morgensolen, da jublede vi alle; mod Aften kom vi til Bestemmelsesstedet, og al den glimrende Færdsel vi betragtede ved vor Opsejling langs Strandvejen, staar tydeligt for mig. Det var en Søndag Aften i August Maaned – tror jeg; enten havde jeg fyldt Aar kort før vor Afrejse, eller Dagen efter vor Ankomst; – det husker jeg nu ikke saa lige. –

Fra Toldboden rullede vi ud til Christiansminde paa Strandvejen, hvor Moders Søster, Tante West, boede. Modtagelsen var ikke saa god, som Moder havde ventet den, og hun græd nu næsten hver Dag. Af Kongen blev hun derimod godt behandlet, og han tilbød strax at sørge for os Børns Undervisning. »Hvor du ligner din Fader, Du sortøjede Dreng« sagde han til min Broder, og saa saa mildt til ham. Han turde dog ikke uden videre love min Fader de gamle Betingelser; men raadede til, at Fader skulde opgøre alt, og rejse herned; thi da først, naar han ikke mere var svensk Undersaat, kunde han handle frit. Det blev da bestemt, at Moder skulde blive i København den Vinter, og af og til gaa op til Kongen; – Fader skulde da se, at komme i Foraaret. –

Moder havde mange gode Efterretninger fra Fader; Underbalancen var ikke større, end den blev dækket ved Salget af adskillige Luxusdele, som man vidste, blev godt betalt, og Fader levede i det glade Haab, at han, med ikke faa Penge for de faste Ejendomme – til Foraaret skulde forenes med os i Glæde. – Dog det skulde nu ikke være saadan; ved Juletid blev Fader meget syg af Vattersot; det havde han samlet paa ved Sorg og Græmmelse i flere Aar, og Moder fik først Underretningen om hans Sygdom, da han allerede i Virkeligheden var død.

Stakkels Fader havde lidt saa frygteligt i 6 Uger og hans Længsel efter os var ogsaa saa stor; dog ventede han selv ikke Døden, der overraskede ham under Tømningen; hans Omværende havde desværre klarere set hans Tilstand, og indrettet sig derefter.

Moder vilde have været afsted over Land dertil; men man holdt hende tilbage, da hun jo umuligt havde udholdt slig Rejse med sit svagelige Helbred; vi boede i et Hus i Studiestræde Nr. 77, som ejedes af Tante West, hvortil vi flyttede, da den Bestemmelse blev tagen, at blive her om Vinteren; dog boede vi en 6 Ugers Tid i St. Pederstræde indtil Flyttedagen.

En Præst i Brønshøj, der hed Møller, som havde nydt meget godt hos mine Bedsteforældre, kom ofte og trøstede Moder; ligeledes en Præst Teilmann fra Tostrup, der endnu lever, en from velsignet Mand; og det var vist rigtigt, at Moder ikke kom afsted; men en anden burde der være sendt og iagttaget vores Tarv. Ingen deroppe var jo beordret dertil, og den Underbalance, der havde været, blev brugt som Skalkeskjul for en ny – langt værre. Steenstrup og Faders Broder flygtede, og alle Bøger fandtes iturevne. Steenstrup forlod Kone og Børn; disse maatte leve af andres Naade og Barmhjertighed; Foruden Faders Sager, havde han ogsaa Regnskaber selv for Regeringen, hvorfor han blev eftersøgt i flere Aar; da han endelig efter mange Aar kom tilstede, kom Sagen – om han skulde betale noget, for i Storthinget, men der var jo intet, saa det vilde kun koste Staten, at sætte ham fast. Onkel Ole er aldrig senere kommen for en Dag.

Med Efterretningen om min stakkels Faders Død, fik altsaa Moder ogsaa det, at hun nu sad med 3 smaa Børn i København uden det allermindste til noget. –

Enkepensionen var der Kval med, skønt Fader havde indsat i en Enkekasse i Danmark, efter Bedstemoders Forlangende inden Afrejsen herfra; men den var ikke bleven bragt i Orden inden Adskillelsen. – Der skulle Penge til at klare den Sag, og der gik næsten 2 Aar hen inden det kom istand ved Hjælp af en Del, som man tilsidst sendte Moder, da alt var dækket i Kasserne, tilligemed noget Sølvtøj og Linned. – Pension fik ingen Enke i Norge, mindst min Faders Enke. Man raadede dog min Moder, at rejse til Norge Sommeren efter, for om muligt, ved min Faders klare Breve desangaaende, at faa en anden Dom.

Man vilde paa Kongsberg gerne vide, hvorledes det gik den arme Enke med hendes Børn. Ja, hvorledes det gik hende! Fader fik Ret – Guds Haand var over os, og hjalp altid, naar Nøden var størst; men min arme stakkels Moder maatte lide mangen bitter Skæbne, mest med at lære Menneskenes slemme Sider at kende. Allerførst havde jo Tante West bebrejdet hende, baade løst og fast, fordi det var gaaet hende saa skævt; der var faldet Ord om den indbildske Fru Majorsken og de norske Soldaterunger; derfor, saasnart Moders Sengklæder og mere kom med en Skipper, flyttede vi ind til Byen og blev boende i Kost i St. Pederstræde, indtil Flyttedagen, da flyttede vi hen i Studiestræde, som jeg før fortalte; endskønt det var ikke behageligt for Moder, at modtage denne Gunstbevisning af et saa lidt kærligt Sind; men dengang haabede Moder jo paa bedre Dage, naar Fader kom. –

Senere var hun jo nødt til at være glad ved al Hjælp; thi da de sidste Pengeforsendelser fra Fader vare opbrugte, maatte Moder nogen Tid leve af de 2 Præsters, Møller og Teilmann, Godhed indtil de 2 store Kister med Sølv og Linned kom fra Kongsberg; disse havde en Familie, den elskværdige Foged Calmeyer med Rettens Tilladelse straks faaet over til sig, og afsendte det, saasnart Isen var borte om Foraaret; det havde Moder ikke tænkt, da hun før sin Afrejse indpakkede disse Sager, at de skulde blive de eneste, hun havde at friste Livet med i et Par Aar, og hver Gang et nyt Stykke solgtes – var det inderligt haardt for hende, endda det gik nogenlunde, saalænge det kun var Sølvtøjet og mere i den Stil, der gik. –

Mod Slutningen nænnede hun ikke, at skille sig ved mere og haabende paa Enkekassen, satte hun det paa Assistenshuset; den Stakkel! Derved blev hun senere gruelig bedraget; thi hun kunde jo ikke indløse det, og maatte have Værdien alligevel. En Købmand paa Østergade indløste det, og sendte Moder et lille Beløb i Penge; det var en skammelig Handel, og jeg maatte ud til Brønshøj og hente Møller til Hjælp. Moder havde her handlet paa egen Haand; hun havde ikke villet sige til Møller, at hun brugte Assistenshuset; men nu saa hun, at Enker snød man uden Barmhjertighed. Da Møller kom til Købmanden, sagde han, at han uden Fordel havde solgt det til en Guldsmed. Møller vilde indløse alt, og siden selv sælge det; men da vi kom til Guldsmeden, sagde denne – det var allerede smeltet, skønt alt var af det skønneste Arbejde; herved var ikke mere at gøre.

Saaledes gik det ogsaa med et dejligt Sæt Damaskes Dækketøj, som den rige Fru Zinn købte; det var paa ca. 100 Stk. med Duge og alt. – Skønt hun vidste at det var til Livets Ophold for en tidligere Bekendt med Børn – saa laa Dækketøjet i lang Tid hos hende, medens hun ideligt pruttede, indtil Trangen var saa stor, at Moder maatte tage hvad hun kunde faa, knap den halve Værdi.

Min stakkels Moder udviklede ellers i den Tid en mageløs Virksomhed, og skyede ingen Møje eller Ydmygelse for at faa Hjælp.

Understøttet af Præsten Bull ved Helliggeistes Kirke, fik hun ogsaa et Legat for min Broder Thor, der indbragte en 40 Rdl., tror jeg, aarlig. – Der var ogsaa noget, hvorved hun blev henvist til Konfessionarius Jacob Mynster, hendes Broders Ven og Legebroder. Med Glæde gik hun til ham, og blev ogsaa modtaget med Jubel. »Er det min kære Jane Grønlund? Skade, at min Kone nu ikke er hjemme; men hun kommer straks – fortæl mig nu alt, siden vi sidst saas« og mere Saadant. Men da Herren hørte, det var en Enke, som han skulde til at hjælpe, da gik det om i en anden Gade. »Bedste Frue! De hører jo ikke Danmark til mere; det gør mig ondt; men jeg kan virkelig ikke gøre noget for Dem«, og dermed var det forbi. Saadant var bittert for Moder, og gjorde hende mistænkelig mod andre, der ikke havde saa glemsomt et Hjerte som den senere Hr. Biskop.

Hos mine Bedsteforældre, var der en Jomfru, ved navn Caroline Døllner, som havde passet min Moder, da denne var lille – og elskede hende inderligt; denne kære Caroline, hun beboede nu et lille Sted i Fredensborg, som hun med en Søster havde arvet efter en gammel Slægtning – bragte Moder op til sin Søster, der var Oldfrue hos Dronningen, og denne gjorde meget godt mod os alle. Der sad Moder, naar hun skulde op til Kongen eller modtage den Hjælp til Huslejen af Kongens Kabinetssekretær Bugge, der var hende tilstaaet – omtrent 60 Rdl. aarlig.

Denne Bugge blev ellers omtalt meget slet, der blev saaledes sagt om ham: Hvem er den mest godgørende Mand i Landet? Det er Conferentsraad Bugge; – thi han deler med den fattige. (Til denne Bugge har jeg pointeret Herlufsholm, det var et sent Arbejde – maaske kan det engang opspørges og gemmes blandt mine egne) – thi mod Moder var han altid venlig; om han ogsaa har delt med hende, det tror jeg dog ikke; thi han gjorde sig megen Umage for at skaffe hende enhver Hjælp; jeg tror ogsaa han skaffede Moder 1 Favn Brænde hver Kongens Fødselsdag. Med disse Smaating til Hjælp kunne det nok gaa med de 240 norske Specier af Enkekassen, men inden disse blev opnaaet, var vi saa forgældede og en norsk Specie gjaldt dengang næppe 10 danske.

Der var jo 5 Munde daglig at bespise; (thi Pige maatte vi have) og vi skulde jo ligne andre Børn, som vi i Skolen var samlede med. Jeg var nemlig straks kommen i Skole hos Provstinde Smidt, min Broder hos en Boserup, der dér forberedtes til Metropolitanskolen og min Søster hos en Mamselle Zeuthen 1 Aarstid senere, eftersom hun næppe var 4 Aar, da Fader døde. Undervisningen betalte Kongen, den velsignede Frederik den 6te.

Hvad der imidlertid var det sørgeligste af Alt, og som forknyttede os paa alle Maader, det var at min Moder efter Hjemkomsten fra Norge anden Gang, altid var lidende, og der gik dermed ogsaa meget til Medicin; ogsaa min kære Broder Thor var ofte syg, og vi maatte være glad ved, at vores Doktor Professor Klingberg ikke kostede noget; han var selv kommen og tilbudt Moder sin Hjælp – da ogsaa han var en Ungdomsbekendt. Hos min Broder var det bestandig Ormefeber og et svagt Bryst; hos Moder var det en begyndende Kræftskade, hvoraf hun døjede utroligt i 7 til 8 Aar. Paa hende kunde det ellers med Sandhed sees, hvad en Moder kan gøre for sine Børn; thi med den syge Arm i et Klæde hængende om Halsen, sad hun altid saa flittig og arbejdede paa Et og andet, der blev solgt af en gammel Budkone, der boede i Baghuset. Naar jeg kom hjem fra Skole, hjalp jeg hende saa godt jeg kunde, og tiggede hende mangen Gang til, dog at unde sig lidt Nattero, naar Armen tillod hende den. – Ak – kun altfor ofte maatte vi hele Natten høre hende stønne og jamre sig i Smerter.

Naar Professor Klingberg kom – og sad der med Taarer i Øjnene, og saa paa Moder, da har han vist tænkt paa, hvor alt for hende var forandret. Vi holdt alle saa meget af den gamle Mand, rettere grimme; thi han var ikke gammel, men saa urimelig styg; han malede Billeder for os og var hele lange Aftener hos os, indtil han paa eengang blev ganske borte og sendte sin Amanuensis Rost.

Moder har senere fortalt, at han en Dag havde spurgt hende, om hun kunde glemme at han var saa grim, om hun kunde taale at se paa ham hver Dag, saa skulde han gøre alt muligt for hende. Betænk Dem nu til i Morgen saa faar jeg Brev. – Moder blev ganske betuttet og vidste ikke, hvad hun skulde tage det for. Dagen efter var hendes Fødselsdag, og da var der en Del af Familien for at gratulere hende. Klingberg kom, og, da han saa de mange Fremmede gik han bare hen og saa til min Broder, og kom saa aldrig mere hos os, førend kort før Moders Død, da besøgte han hende engang, men Rost vilde heller aldrig tage mod nogen Betaling fra os; han sagde – det var Klingbergs Praksis – skønt han mangen Gang maatte til Moder 2 Gange om Dagen i saa lang Tid. Klingberg døde som Pebersvend og efterlod sig en meget stor Formue.

Blandt dem, der viste Moder megen Kærlighed maa jeg ogsaa nævne den lille Dorthea, som jeg allerede har omtalt, da hun fik en ny Plejesøster hos den gamle Doktor i Utterslev. Da denne døde, arvede de 2 Plejedøtre en Del, og min Bedstefader tog dem begge en Tid i Huset. Dorthea modtog senere en Lærerindeplads i Norge, hvor hun nok skal have haft en sørgelig Kærlighedshistorie. Genstanden var en Greve eller adelig, vis Familie var rasende derover. Fortvivlet over alle disse Forhold, rejste hun pludselig bort fra Norge, men vilde ikke give sig tilkende for Familien. Først da hun havde giftet sig med en Garver Halberg, en ganske simpel og udannet Mand, forlangte saa hendes Penge, og fik dem, skønt med Vrede. Inden min Moder rejste fra Byen, fik hun dog stiftet Forlig igen, skønt det holdt haardt, og Moder havde længe i al Hemmelighed besøgt sin kære Veninde og været hende til stor Trøst i hendes forunderlige Skæbne. Denne Garver havde ellers været en driftig Mand, og sin Kones Penge havde han bragt til, at bære mange Renter, saa de vare hovedrige Folk, da Moder kom tilbage til København.

Samueline derimod havde giftet sig med en sølle Mand en Cancelliraad Borchsenius; i det Hus gik det næsten æventyrligt til. Manden var Kone, og Konen Mand; Konen gik med Herrebenklæder under Kjolen, røg Tobak og drak, men skrev tillige alleslags Sager for sin Mand, saa denne endog blev Justitsraad, endda han egentlig var Barnepige; de arme Børn jeg tror 6 eller 7 fik en gruelig Opdragelse, og Moder kunde ikke lide, vi havde noget med dem at gøre, skønt hun dog havde meget tilovers for Kusinen, som vi kaldte Tante; hun var ogsaa saa velvillig mod os alle, og hjalp mig og min Broder med vore Lektier, saa tit vi vilde. Latin kunde hun jo saa vel som Fransk og Tysk, og de boede os saa nær, nemlig i Larsbjørnstræde; naar vi saaledes kom derhen, var det ikke ualmindeligt, at træffe Manden i de underligste Stillinger med Pigen i Køkkenet, og Konen staaende foran en Pult med mange skrevne Folianter foran sig, Pennen bag Øret og Piben i Munden. Den ældste Datter, var opkaldt efter min Moder, løb omkring paa Gaderne og oplevede alle mulige Eventyr; snart var hun Kæreste med en Svend i Urteboden, og snart med en, hun ikke kendte af Navn; engang vilde hun gøre mig til sin Fortrolige og fortælle om et Stævnemøde, hun skulde have; men jeg gik lige til Moderen, og fortalte det, dermed var den Fortrolighed forbi.

Oberst Trepka var Adjudant hos Frederik den 6te; han hjalp altid Moder til Audience, naar hun vilde, og sendte da Bud efter hende oppe hos den gamle Oldfrue Døllner, saa Moder blev skaanet for den slemme lange Venten i Forværelset. Alt, hvad der blev bevilget fik Moder ogsaa at vide gennem Trepkas, og de viste dem altid meget delikate mod min stakkels Moder. Fra dem kom da ogsaa Bud, om Moder vilde tale til en Fru Smidt, hvor der var en Plads ledig i Instituttet, som jeg skulde benytte – Kongen betalte den.

Min Moder blev saa rørt over at jeg nu kom til at gaa i det samme Institut, hvor hun havde gaaet som Barn, dog under andre Lærere, og det staar endnu tydeligt for mig, hvor betænksom og alvorlig hun besteg Trapperne i Gaarden paa Hjørnet af Købmagergade og Kronprinsensgade, og inden hun gik ind ad Døren, stod hun en god Tid med Haanden for sit Ansigt, stakkels Moder! Hun gennemgik vist sit bevægede Liv fra den Stund, hun sidst var paa disse Trapper. Med et tog hun sig sammen og gav mig et Kys – hendes stumme Velsignelse over mit begyndende Liv.

Jeg var nok ikke saa dum af min Alder, og havde jo ogsaa nydt saa god Undervisning paa Kongsberg som kunde findes – ja deroppe lærte jeg endog at spille Klaver hos en gammel Gnav, hvis Kone altid laa syg af en Gevækst i Maven, og forud for Timen maatte jeg høre al Slags Jammer fortælles til Moder om, hvorledes hun tilsidst blev opereret, ved hvilken Lejlighed alle Tarme skulde være taget ud og lagt ind igen – det gik nu altsammen godt; men Konen døde da. – Jeg kom dog til at spille en Halling for min Fader, som derover var sjæleglad; siden er jeg aldrig gaaet videre dermed, da det var for kostbart at faa Undervisning deri. Medens vi var hos Tante West, læste min Fætter Frederik West med mig – og begyndte vist paa Tysk med mig. –

Hos Smidts kom jeg ind i den 3die øverste Klasse, var der ½ Aar og kom saa ved Eksamen som den øverste af Klassens Elever ind i næstøverste Klasse; der sad jeg saa fra en Eksamen til den næste, og kom saa ind i øverste Klasse, hvor jeg en Maaned efter blev den øverste i Skolen, hvilken Plads jeg hævdede i 4 a 5 Aar. Vi havde vist meget gode Lærere i det Hele taget. Institutbestyrerinden selv var en ægte Type for en saadan – havde en brilliant Holdning, hvorved hun indgød Respekt – var baade bestemt og dog mild – men var meget fattig, hvorfor det faldt vanskeligt for hende altid at være fuldkommen upartisk. Mod mig var hun dog saa god og kærlig, at det var skændigt om jeg ikke paaskønnede det, at min Stilling i Skolen aldrig aflokkede mig den mindste bitre Taare – snarere forkælede man mig med Ros, og tog mig med til enhver Fornøjelse, de kunde skaffe mig. –

Der blev givet mange Fødselsdagsforæringer, som jeg ikke altid deltog i; men det følte jeg aldrig – ligesaalidt som det, at hos os fik Familien hverken Gengæld for Selskaber eller Køreture. Fru Smidt havde 2 Sønner og 3 Døtre som alle var behjælpelige ved Skolen – den ældste Søn var Præst – og Religionslærer, samt Lærer i Dansk; den anden havde noget i de mindste Klasser; han var meget ung og ubehjælpelig, saa han kunde ikke magte de store Piger, der gerne gjorde Løjer med ham. Om ham har jeg senere hørt, at han længe gik med ubesvaret Kærlighed, indtil han ved andet Forsøg tog Livet af sig selv. Den ældste Datter Rikke, var saa udmærket med sine Hænder, og hende skylder jeg mangen kvindelig Færdighed. Der findes næsten ikke noget Arbejde, som hun ikke lærte mig. – Jeg har pointeret en 10 Daler Seddel – fuldkommen lig – foruden 2 andre Stykker m.m.

Den anden Datter havde endnu ikke, da jeg kom her i Skolen, gjort Afkald paa Livet; hun beskyldtes for at pynte sig lidt i Anledning af en Maler, Professor T. Rørbye, der var Tegnelærer i Skolen – saa ofte distræt og bedrøvet ud, var alligevel meget afholdt, skønt hun vel næppe var saa tro for Skolen, som den ældre. Rørbye blev gift med en anden. – Antonette Smidt fik derimod snart sin himmelske Brudgom, idet hun pludselig kaldtes bort herfra. – Hun døde af den underligste Sygdom, jeg nogensinde har oplevet. – De havde travlt med Eksamensarbejder, og hun havde flere Nætter været længe oppe; endelig gaar hun træt til Sengs, vaagner med rasende Smerter i sit Haandled – staar op og løber som en Vanvittig omkring. – Da Lægen kommer, erklærer han det for Døden. – Hun kommer tilsengs og derpaa døer efterhaanden det ene Lem efter det andet. – Hun finder sig snart tilrette med Døden, tager yndigt Afsked med alle, beder saa sin Broder, Præsten, blive hos hende og gentage de Ord for hende, som vor Herre talte til Røveren paa Korset. Hun bad ham endog sige til hende naar hun ikke længere kunde tale, altsaa hendes Død var en Kristens Død. – Den yngste Søster der nu var voksen, skulde indtræde i hendes Plads – men, om end meget dygtig i alle Retninger, saa manglede hun dog den Selvbeherskelse, der er nødvendig i den Stilling; hun var exalteret i høj Grad og geraadede i mange slemme Forlegenheder ved sin helt emanciperede Personlighed. –

Hun var alligevel en højhjertet Pige, og det var en Ynk, at hun ved denne Stillesidden og Klemmen ind i Forhold, hvortil hun ikke passede – var bleven svagelig, idet en Hjærtesygdom tærede paa hendes Livskraft; – hun hed Conradine, men var kun min Skolekammerat – ikke Lærerinde.

Saa havde vi Professor Borring i Fransk – en god Lærer; men stor Pedant, han gjorde imellem en Rejse til Paris; – saa havde vi imedens – engang en Shram – senere Jernbanedirektør – og engang en Lassen, der nok er Præst i Fyen. – I Skrivning havde vi først en Strandgaard, med hvem vi skrev nogle store flotte Bogstaver; saa fik vi en Høffner, der har udgivet Forskrifter og skrev vistnok korrekt, men stift og smaat; det har gjort min Haandskrift usikker. Doktor Arntz i Frederiksborg, – var vor Regnelærer og Geografi- samt Historielærer. Han var ganske livlig og fortalte os af og til morsomme Historier om Heltene vi kom til. – Saaledes om Carl den 12tes Væddemaal, at han vilde spise Suppe paa sine Skindbukser om han ikke i 3 Døgn kunde ride til Stralsund fra Bender – Oprindelsen til den gule Isabelle-Farve og mere, som vi store Piger jo morede os ved, om vi end helst undsaa os ved det. –

I Engelsk havde vi en daarlig Makker; – han forstod ikke Dansk – saa at den Tid var aldeles spildt for ham. Naar Børnene spurgte om Ord, sad han og forklarede mig vidt og bredt – hvad det skulde være – og betyde; jeg gættede da paa Ord, og saa tog han et saadant, og det blev brugt om det end passede som en knyttet Næve til et blaat Øje. – Hele Timen var en Lattertime og han, Master Jones, morede sig ikke mindst.

I Tysk havde vi først en Professor Luplau, som var en meget flink Lærer og lærte os Tysk tilbunds. – Jeg er vis paa – han holdt meget af mig, og dog voldte han mig megen Sorg dengang han forlod Skolen. Det var ved den Eksamen, da jeg skulde ind i øverste Klasse. Da jeg kom ind i 2den Klasse fra 3die, kom jeg jo i Spidsen for 13 eller 14 Børn og fik min Plads efter de gamle i 2den Klasse, No. 9 – Maaneden efter fik jeg i Protokollen No. 1 – men vi beholdt dog den Siddeplads, vi engang havde faaet, hele Aaret. Da Eksamen var færdig kaldte Luplau paa mig, og sagde helt spøgende – »Saa – saa – Du lille Skælm, nu gør du et gevaldigt Hop – og efter en Maaned hilse vi dig nok som Skolens Duks.« Herpaa svarede jeg ligesaa spøgende, »ja, – det skulde jeg mene«. Jeg tænkte slet ikke noget derved; men han tog det meget alvorligt og forbitrede mig Afskeden med sig ved at føje saamange Advarsler til for det Syns Skyld, og jeg turde ikke forsvare mig. Vist er det, at jeg snarere fra det Øjeblik blev stolt; thi indtil da var det aldrig faldet mig ind, at jeg havde andre Fortrin for mine samtidige end det, at jeg (for at glæde min stakkels Moder) læste lidt flittigere end de andre. –

Da Maaneden var forbi – (og jeg virkelig fik No. 1) – ledsagede Smidt den Udnævnelse ogsaa med saadanne Advarsler, at jeg kunde se, Luplau havde talt til ham derom, og jeg havde rigtignok langt hellere krøbet i et Mussehul, end modtaget det ærefulde No. – saameget mere som det kostede mange Taarer for min Sidemand, (en stakkels fattig Pige, som Smidts havde antaget sig i Huset) – at vige Pladsen; – hun hed Lovise Gynther, og jeg er dog glad ved, at hun ikke beholdt Bitterhed mod mig – men blev ved at holde af mig, saalænge vi vare sammen der i Skolen. Aaret efter blev hun Lærerinde paa Landet.

Efter Luplau fik vi en Student Harms til Lærer. – Denne Harms var en ivrig Kristen og senere har jeg hørt saameget Godt om ham, at det gør mig ondt, han led saameget ondt der i Skolen; men hans Udvortes var da heller ikke skikket til at anbefale ham. Ganske blondt Haar og rød i Ansigtet – store skelende Øjne – altid for smaat Tøj, hvor Arme og Ben stak stygt frem – Armene laadne som en Efoi – ligeledes Benene, hvor Strømperne aldrig naaede Benklæderne og saa de rædsomme Sko. Der blev gjort saa voldsomme Spektakler i Klassen, at der ikke var at tænke paa at lære noget. – Han vilde ogsaa hellere holde teologiske Foredrag end læse Tysk med os, og det var en gal Redelighed. –

Der var nogle Jødepiger i Klassen, de afbildede ham i Voks med lange Arme over en Prædikestol, og dette Billede spadserede Bordet rundt under Timen; – andre havde bundet Stolene sammen, saa naar En rejste sig – blev alle flyttede; – hans Hat blev fyldt med Papirstumper, saa det regnede om ham – naar han paa Gaden fik den paa – hans Frakke blev syet sammen bagpaa, medens han var inde i de andre Klasser, og det var umuligt at finde Gerningsmanden; thi hele Skolen stod sammen som en – i det Stykke. Tilsidst havde nogen puttet Knappenaale med Spidsen i Vejret i hans Stol; – da blev han rasende, forlod Skolestuen, forklagede os for Fru Smidt – og dermed var det forbi med ham. –

Med Undseelse har jeg senere hørt, at han har gjort en Undtagelse med mig, naar han omtalte det Sodoma, der var i den Skole; thi i Grunden var jeg den mest Skyldige; ikke at jeg gjorde det mindste af det hele, men jeg kunde godt have forhindret alt, om jeg havde villet. Mine Kammerater holdt saa meget af mig, at de ligesaavel dengang, som ellers ikke saa sjældent, lod alle slige Hensigter fare, naar jeg talte til dem og pirrede deres Ærgerrighed eller deres Godhed for mig. – I et Stykke hjalp jeg endog selv med at drille Harms, han fandt paa, at han ikke vilde nævne Navnene paa dem, der skulde begynde at læse; men se den Udkaarede ud, – eftersom han nu skelede saa frygteligt, saa var det en Skam af ham, og jeg syntes – han maatte da tage Skade for Hjemgæld; – naar han mente den ligefor, begyndte jeg at læse – og ligeledes omvendt, – og jeg lod altid som jeg var vis paa – det var mig.

Efter ham fik vi en ung smuk og livlig Student, og under ham ophørte alt den Slags og alle opførte sig eksemplarisk; han hed Baumann – er senere bleven Præst paa Fyen, og jeg har havt den Fornøjelse, at modtage hans flinke Sønner i mit Hus her i Wilstrup Præstegaard.

Han virkede meget dannende paa os ved at tale om alle de tyske Digteres Ejendommeligheder, lod os læse noget af det bedste udenad og laante os Bøger, som det blev en Æressag at læse igennem hjemme og fortælle ham et og andet om. Foruden disse bestemte Lærere, var der en Madame Hummel, som kom om Eftermiddagen og øvede de Børn, der dertil havde Lyst i at tale Fransk. Hun var en ægte Franskmandinde med et nydeligt livligt Væsen og over hende svævede et mystisk Slør; – hun var Emigrant tilligemed en Herre, en Del ældre end hun, som var i Kost i samme Familie, hvor hun var det – og levede ligesom hun af, at tale deres Sprog. – Han hed le Monies og kom i hendes Sted, naar hun var upasselig.

Mange Aar senere gik disse to Mennesker endnu saadan – uden at blive ældre eller mindre snaksomme og flyttede kærligt Stenene af Vejen for hinanden og bekymrede dem ikke om den Dag i Morgen, som alle andre der holdt af dem saa hen til med Ængstelse.

Saa havde vi ogsaa en Sanglærer Rauch fra Kapellet; han var temmelig ligegyldig hele Aaret rundt, men henimod Eksamen gik det paa Kraft og vi stillede ikke sjældent en brilliant Sang paa Benene, dog var de bedste Stemmer her nogle unge Mennesker, han ved den Lejlighed tog med til Bas og Tenor. Saaledes sang jeg engang en Duet med en Student Sorterup, der sang saa dejligt. –

I Dans havde vi Solodanseren ved det kongelige Teater Lorcher og, da Bournonville dengang ikke var kommen saa var Lorcher jo mageløs. –

En tid bor børnene hos institutbestyrerinde fru Smidt, mens moderen er i Norge. Her bliver Eline uden grund beskyldt for at have drillet en fordrukken lærer og får til sin store forfærdelse »slet« i opførsel i sin karakterbog. Hun begynder at gå i søvne.

Om Natten begyndte min Vandring igen ind i Fru Smidts Soveværelse, over Lise Monrads (en Elevs) Seng og op paa det runde Endestykke af en Himmelseng, hvori Fru Smidt og Datter sov. Denne sidste vaagner, og ser mig staa op paa Endestykket, uden at holde ved noget. Ganske sagte vækker hun Moderen og beder denne ikke være bange; – det kunde ogsaa gøres Behov; thi jeg bukkede mig ned over Moderen sukkede saa dybt og mumlede noget, der lød som om Forladelse, og kyssede hende derpaa. Saa viste jeg mig helt i Vejret (fortalte de mig senere) ligesaa ubegribeligt, uden at holde mig nogensteder – steg med samme Aand over den mindre Seng og tilbage til min egen Seng. Fru Smidt og Datter stod op i Sengen og saa mig gestikulere saa underligt. Datteren fulgte saa efter mig, og forvissede sig om, at jeg kom tilsengs. Efter dette blev der talt med en Læge, der ordinerede at vaade Haandklæder skulde lægges udenfor min Seng om Natten, og mange, mange Gange er jeg vaagnet ved, at træde der ud paa. Efter denne natlige Tilstaaelse om noget slemt, fulgte Forhører der ledede til, at Sagen kom for en Dag, men Fru Smidt var saa god mod mig, at tilgive alt dengang for, at jeg ikke skulde lægges for Had, skønt min Uskyldighed i denne Sladder jo var klar nok, og for Fremtiden var man bange for mig som Medvider i nogetsomhelst, især medens jeg boede hos Smidts. Hvad jeg befattede mig med om Dagen, kom igen om Natten – saaledes havde jeg en Tid meget travlt med at trække Kannevas Traade ud paa et Stykke Klæde, bestemt til Skammel, den blev sendt til Statsraadinde Krog i Christiania, en Veninde af Moder, hvorpaa en Hund var broderet; – om Natten naar Jomfru Smidt kom tilsengs, saa sad jeg og rev i min Søsters Chemise – og skulde have Traad ud der; – hun laa nemlig hos mig. Jeg omtalte for lidt siden Lise Monrad – en Datter af Konferensraad og Generalpostdirektør Monrad, hvis Moder altid havde 2den Dags Feber i 16 Aar, hvorfor hun lod Barnet, den yngste komme til Smidts; det var en god lille Pige og hun holdt sig meget til mig. Jeg hjalp hende ikke sjelden med hendes Lektier, til Gengæld tog hun mig med sig om Søndagen til sit Hjem, hvor alle var saa yndige mod mig.

Naar jeg ellers tænker paa den Tid – jeg var hos Smidt saa var det egentlig Glanspunktet af min Barndom. Thi paa Kongsberg – hvor jeg – som min Faders Kæledægge – vel havde det ganske anderledes, var jeg dog for lille til, at beholde noget reflekterende Minde derom; den Tid er snarere som en yndig Drøm – saa kom nogle mørke Skyer ved Afrejsen fra Kongsberg og Faders Død, men de havde dog ikke videre Varighed for Barnegemyttet – saa jeg var fuldkommen glad for Smidts. Denne Samling af mange der i Huset tiltalte mig, og naar jeg nu ogsaa tænker paa de Aftener vi havde der samlede – hver ved sit Arbejde medens Fru Smidt eller hendes Børn læste højt f.eks. Valdemar Sejr, den store – Talismanen og Skarntyderne, saa kan jeg nok begribe min Længsel efter Aftenen og Glæde ved at lyde Fru Smidt. Thi ellers gik jo alt i Stykker. Naar Forelæsningen saa var forbi – saa kom alle med sit Besyv. Rosaline Wallich forsvarede hin liden Kirsten, Waldemars Søster, og kunde ikke holde op at græde for hende; Conradine Smidt vilde være stolt Ingeborg og læste det meste om hende udenad, som hun citerede næsten baade vaagen og sovende, og saaledes havde hver sit Sværmeri paa en helt anden Maade, end man senere kan interessere sig for Heltene – man læser om.

Der i Huset saa jeg ogsaa de første Kurmagerier, og tænkte derover. – Præsten Smidt var forlovet med en meget smuk og livlig Pige, Laura Busch. – For hendes Skyld kom flere unge Herrer der i Huset, t. Eks, en Søofficer Steenbach, Byens Løve, vor Historielærer Doktor Arntz og en juridisk Kandidat Bergsøe. Alle lod som de interesserede dem meget for Conradine Smidt; thi det troede jeg ogsaa og syntes, det maatte være godt at være i hendes Sted. – Stakkel! Hun troede det selv – det var værre; men blev haardt skuffet.

Endelig kom Moder hjem fra Norge, og vi hjem hos hende; jeg var dengang lidt over 11 Aar – jeg længtes saa meget efter hende; men ak – jeg vidste ikke, at dermed var min Barndomstid forbi. –

I Norge var Kræften begyndt i Moders Arm; der var nu altsaa baade legemlige og aandelige Lidelser at dele med hende, foruden Næringssorg – og hvad der endnu var det værste alle disse Sorger og Lidelser virkede saa mageløs sørgeligt paa min stakkels Moder, at hun blev sindssvag, lige tilsidst næsten vanvittig. Mistænkelig over alle Grænser, var det kun efterhaanden og med megen Sorg og Kamp vi lærte at være forsigtige med hvert Ord, der taltes, endog mellem os Børn indbyrdes, thi ogsaa da troede hun at de var rettede mod hende, for at saare – saa det, navnlig for mig – den store – (saaledes kaldtes jeg hjemme) næsten var uudholdeligt.

Altid gik jeg med Angst for, der skulde komme nogen i min Skoletid og fortælle noget, som siden blev brugt næsten paa utrolig Maade i lang Tid; ogsaa var jeg bange, nogen skulde mærke Moders Underlighed (saadan kaldte vi Børn det).

Var vi ude, maatte vi forud veje alt hvad vi derom fortalte, for at fjerne hvad der kunde lægges Betydning i. Alt skete jo kun for at krænke hende. Ja – det er den største Nød i Verden, at omgaas med saadanne Mennesker, naar man elsker dem, og bereder dem idelig Jammer alligevel og hører derover hjerteskærende Udsagn. – Det var allerede stift nok, aldrig at vaagne om Natten, uden at høre de Støn, og Suk, hendes Lidelser aftvang hende; – det var saa tungt, at man ikke kunde vaage med hende, hvor mange 1000 Gange jeg satte mig det for.

En Trøst havde jeg i denne Tid, og det var af den Stephen Broun, der paa Kongsberg allerede, tog sig saa meget af mig; han var kommen i Lære her hos en Instrumentmager og studerede Maskinvæsenet; han kom af og til hos Moder, og ikke sjældent aftørrede han mine Taarer ved at gaa ud med mig, købe Godter eller andet til mig, som jeg havde Lyst til. Især ved Børsen spadserede vi meget. Før Moders Rejse fik jeg blandt andet det Ravhalsbaand af ham, som jeg hos Smidts vilde hente i Gaarden som Søvngænger; efter Moders Hjemkomst, valgte jeg altid nyttige Ting for at spare Moder den Udgift – som engang en graa Filthat – Handsker – Syæske o.s.v. – Mod Slutningen maatte dette ophøre; thi han vilde da gerne have Kys til Tak, og det ønskede jeg ikke at give ham.

En slem Omstændighed under vore Forhold var det med Piger, ikke alene, maatte idelig Forandring finde Sted, da ingen Fremmed jo havde Lyst at finde sig i de Urimeligheder, der nu tiltog mere og mere; men der kom ved Pigerne saamange Historier til Huset, at det sortnede for mine Øjne, da at tage Brodden deraf ud af Moders Hjerte. Forklaringen – sandt eller ikke – som Sagen bragte det med sig maatte gives – ak – ja – det er ikke til at beskrive for noget Menneske, den Stilling, navnlig jeg var i. – Mit Øje var strengt opladt for al Synd – jeg vilde saa gerne gøre min Pligt – og jeg kunde aldrig.

Vor Religionslærer Smidt, der stod under Stiftprovst Clausens Overkommando, har vistnok ikke prædiket eller givet os ret meget om det glade Budskab for Syndere: »os er en Frelser født!« Clausen kendte jo kun Mennesket Kristus og hans gode moralske Lærdomme, hvorfor Smidt vistnok mest har opholdt sig ved Loven og deres Bud; kom vi ind i noget mere, saa lærte Smidt os alle de forskellige Maader, hvorpaa sligt blev udlagt, og der skulde mere Kløgt derpaa end jeg dengang havde for at mærke hvad der var hans Mening. Jeg elskede alligevel Smidt – han har vistnok lært mig mit Fadervor, og henvendt Tanken paa Gud, som alles Fader – samt lagt mangen god Sæd ned i mit Hjerte.

Om det var, fordi den kristelige Bekendelse ikke var fuldt levende for ham selv, eller fordi han lempede sig lidt efter Clausen – at saadan Uklarhed var over hele Undervisningen, det ved jeg ikke. – Maaske var det mig, der ikke havde kunnet opfatte ham, men jeg fulgte ham dog gennem alle Beviser paa Sjælens Udødelighed, gennem alle Maader at komme til Religion paa, og delte Conradine Smidts Forfærdelse og Indignation, da hun engang kom hjem fra Clausen, hvor hun blev forberedt til Konfirmation, og havde stridt med Præsten om, hvilken Religion der var den bedste – enten den, man kom til gennem Naturens Betragtning og de Begivenheders Gang, der var sket eller nu skete paa Jorden – eller den Aabenbarede. – Conradine havde holdt paa den Aabenbarede, uden hvilken det andet var intet; – derpaa havde Præsten været meget vred og kaldt hende en Repræsentant for Dumhed og Overtro. Jeg var da med, at opmuntre Conradine til, ikke at vige, om hun saa skulde vises ud derfor; men Præsten Smidt fik nok jævnet denne Sag, saa den ikke tiere kom frem.

Altsaa Aabenbaringen var mig hellig, endda den vigtigste Del deraf, hvorefter der sukkedes gennem hele mit Væsen, nemlig Frelsen for Synd og Død i Jesu Navn – den havde jeg ikke annammet. –

Naar derimod den retfærdige Gud blev fremdraget, der hjemsøger Fædrenes Misgerninger paa Børnene, saa gik jeg i Feberagtig Uro med det Spørgsmaal – om jeg ikke var et saadant Barn!

Vel kendte jeg ingen Misgerning, hverken hos Fader eller Moder, men det – at jeg havde Trang til at tale med Moder om Gud – og aldrig turde – det var mig haardt.

Min lille Søster Ida blev paa den Tid min Fortrolige, og det var yndigt at mærke, hvor blødt et Gemyt hun havde. – Alle Dissonanser udjævnedes saa efterhaanden mellem os; thi var jeg vred paa hende, saa vilde jeg ikke bede sammen med hende om Aftenen, og uden det – faldt hun dog ikke ret i Søvn. –

Fra den Tid dateres egentlig det moderlige Forhold, hvori jeg stod til lille Ida; hun var 5½ Aar yngre end jeg, men gennem flere Aar havde jeg snarere staaet under hende i alle Ting; thi vi store maatte jo altid føje Barnet; (det var virkelig en undskyldelig Svaghed hos Moder) men den kunde let bleven til Ulykke, da Barnet blev stivere efterhaanden som vor Kærlighed aftog. – Vor Herre vilde os det dog bedre, og aldrig kan jeg glemme den rørende Underkastelse og Ydmyghed der indtraadte fra det Øjeblik af, vor Herre blev bundstødt mellem os. –

Saadant glædede mig vel inderligt, men Trøst for mit eget forpinte Sind fandt jeg dog ikke deri. –

Jeg vilde være sand, uden at krænke den stakkels Moder, det var min Hovedsorg, og ingen af Delene kunde jeg.

Atter og atter var det det samme med Fald og Sorg. – Endelig gik Vandet mig bogstaveligt til Halsen. –

Det var en Begivenhed, som endnu ikke sjældent plager mig – og som jeg næsten gruer ved at drage frem, da det alligevel har haft saamegen Indflydelse paa mit hele Liv, saa skal det bekendes med saameget andet, hvis jeg da formaar det – som jeg nok vil.–

Jeg har allerede antydet det vanskelige for os – at faa nogen Pigehjælp; – endelig havde vi faaet en Pige, som jeg troede Godt om, – hun havde mere Dannelse, end sædvanligt, var en Mæglerdatter, jeg tror det 12te Barn – havde nok begaaet et Fejltrin, hvorfor hun var bleven straffet – og forladt af Familien – var hun nu saa taknemmelig mod os, fordi vi var venlige mod hende. Da Moder ogsaa fandt Behag i den Pige, var det mig meget om at gøre, at faa hende til at blive lidt tavs ligeoverfor Moder, naar hun kom hjem fra Byen – foruden ikke tro saa slemt om Moder, om hun sagde dette forblommede Tøj, som allerede saa ofte havde drevet saamange andre til at blive uartig og grov mod hende, hvoraf Følgen blev – at vi atter og atter var i Nød efter Hjælp. – Jeg besluttede da, at indvie hende saa yderligt som muligt i hele Situationen, og faa hende bevæget til Medlidenhed med min stakkels Moder; til Slutning tilføjede jeg dog, at hvis hun med den mindste Stavelse fortalte noget om denne Samtale til Moder, saa nægtede jeg alt paa det bestemteste.

En Tid gik alt det bedste det i lang Tid havde gaaet; men endelig en Dag, jeg kom hjem fra Skole – ser jeg Moder i en Tilstand saa gruelig, at det øjeblikkelig faldt mig ind – at Pigen havde sladret. Med ophovnet Ansigt – stirrende Øjne – Armene i Vejret – kom Moder hen til mig og gjorde mange Spørgsmaal, som jeg besvarede, som det var bedst for hende – ikke som ren Sandhed fordrede det – og det medens Angsten – den jeg vilde skjule, var nærved at kvæle mig. – Moders Blik klaredes lidt efter lidt – og jeg beredte mig til at gaa bort for at udgræde min Jammer over denne nye Synd; men denne Gang skulde det gaa videre endnu. Tvivlen kom jo tilbage hos Moder, og hun siger til mig – »Tør du gøre Ed paa – at Du sagde sandt – tør du forbande dig selv derpaa« – og – jeg saa – hun rakte sin Haand i Vejret, det var for mig som maatte jeg gøre alt det hun vilde. Jeg hørte noget om en vissen Haand, om det var hendes – eller min – der skulde visne – det ved jeg ikke. – Jeg kastede mig i hendes Arme med det »Ja« hun forlangte – men saa ved jeg ikke mere. – Da jeg kom til mig selv, var der mange omkring mig; – jeg havde haft et Ligfald, der havde været farligt. – Tante West og hendes Læge, en Doktor Rafn, var hos mig foruden andre Husfolk, der var kommen ved Moders frygtelige Skrig om Hjælp. –

Den Opvaagnen var gruelig – jeg følte mig saa syg – saa syg – og saa fortvivlet – Ja! – det gik langsomt med at komme mig legemlig – og endnu langsommere aandeligt – ja – jeg kan i Grunden ikke begribe – at jeg holdt den Tilstand ud, som jeg var i; – der var jo ikke et levende Væsen, som jeg kunde klage mig for, og jeg var vist angst for Gud. – Moder talte aldrig mere om den Sag. – Pigen heller ikke – og jeg ved i Grunden slet ikke – hvor vidt Pigen var skyldig; – hun vaagede da kærligt hos mig flere Nætter – og det kunde jo tænkes, at Moders egen Mistænkelighed var kommen Sandheden nær, og lagt hende de gruelige Spørgsmaal paa Læberne – »har mit Barn – mit eget kære Barn – for hvem jeg har ofret og vilde ofre Livet om det skulde forlanges – har Du slaaet dig sammen med mine Fjender for at forhaane og spotte mig – og gøre mig gal? Tror Du og mine andre Børn da ogsaa – at jeg er vanvittig? – saa er min Ulykke da topmaalt«. –

Da jeg efter denne Sygdom kom i Skole igen – saa alle paa mig – og skønt jeg godt vidste det var fordi de holdt af mig og havde hørt mig saa syg – saa forekom det mig dog, som kunde de se – at jeg var bleven Meneder og jeg skammede mig for enhver. – Egentlig mindes jeg ikke at jeg fik nogen Trøst i min Sorg; men det første Indtryk svandt jo lidt efterhaanden og Barneletsindigheden, skønt jeg dog nok var en 14 Aar, vilde nok have faaet bugt med det, naar der ikke altid have været det tilstede – der oprippede Saaret, saa det var et meget tungt Barndomsaar.

Det var ogsaa ikke ret længe efter denne Begivenhed, at Præsten Smidt i Skolen kom til at omtale Synd mod den Helligaand, som ikke forlades, og det stod saa for mig som var jeg en saadan – fordømt til at gøre det onde, som jeg hadede, hvor nødig jeg i Grunden vilde det. – Saaledes gik jeg og pintes i flere Maaneder; men, vor Herre forbarmede sig over mig, og nu kan jeg godt se, hvor kærligt han handlede mod mig ved at lade en Invitation komme til mig om at komme ud til Provst Rørdams i Sommerferien.

Ungdomstid 1827–1830

Sommeren 1827 tilbringer Eline og hendes mor og søskende hos pastor Teilmanns i Tåstrup ved Ringsted. Der er mange børn i præstegården, så det bliver en oplevelsesrig sommer med leg i haven, sang og højtlæsning af Oehlenschläger i havens lysthus.