Thomasine Gyllembourg

Ægtestand

Lindhardt og Ringhof

Ægtestand
Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 1835, 2019 Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726032604

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof.

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

FØRSTE DEL

Mellem de Figurer fra Fantasiens Verden, hvilke de fleste Mennesker med Godhed erindrer, som Ungdomsvenner, er vist nok den ærlige Djævel Asmodæus, med Øgenavnet Haltefanden. Hvor naturligt erindres man ikke om ham, naar man en Aften gennemvandrer Gaderne og kaster Øjnene paa de oplyste Vinduer, bag hvilke man forestiller sig mangt et yndigt Billede, alt efter sin egen individuelle Stemning, f. Eks. af huslig Lyksalighed, hemmelige Stævnemøder, prægtige Fester, eller tusinde andre fornøjelige Ting, hvorhos man ønsker sig, at den Aftenunderholdning, hvormed den ovennævnte Ven forlystede sin lykkelige Yndling, ogsaa kunde blive os til Del. Om vi imidlertid vilde føle os opmuntrede ved at se gennem de aabne Tage lige ned i Familiernes Hjerte, er en anden Sag. Dersom det nu f. Eks. ved et saadant lille Mirakel var blevet en ny Don Cleofas tilladt at kaste et Blik ned i Major Lindals Dagligstue, vilde han for nogle Aar siden, en Vinteraften, have mødt et meget smukt Syn. I et Værelse, hvor alting tydede paa Luksus og Smag, vilde han have set et lille Selskab af tre voksne Personer og et Barn, alle fire udmærket smukke: En Mand, endnu i kraftfulde Aar, spadserende op og ned ad Gulvet; en ung Dame i beskeden, men kostbar og elegant Dragt, som om hun var færdig at tage i Selskab, siddende ved et Bord, den ene Arm støttet paa Bordet, og den anden slynget om en Dreng paa seks eller syv Aar, der alvorlig og ivrig, skønt med sagte Stemme læste for hende i en Bog; og endelig en ung Pige i pragtfuld, broget Dragt, der med megen Gratie gjorde alle Slags Dansepas for et stort Spejl, drejede sig frem og tilbage, og med Velbehag syntes at bese sin sirlige Figur i Spejlet, idet hun tillige ledsagede sine Bevægelser med en højrøstet og kunstig Sang. Enhver, der saa denne Gruppe, maatte fornøje sig ved det behagelige Syn. Men var man, som sagt, i Selskab med Asmodæus, vilde upaatvivlelig denne overmaade veltænkende og moralske Djævel ikke lade denne Lejlighed gaa forbi, uden i en lille lærerig Tale at paaminde sin Tilhører om denne Verdens Forfængelighed, om Sandheden af den Sætning: at Mennesker kunne være i Besiddelse af Lykkens Goder, endogsaa af de langt ønskeligere Naturens Gaver, ja, hvad mere er, af de endnu ædlere, saasom Dannelse og almindelig Agtelse, og dog være utilfredse. Han vilde gøre sin Ledsager opmærksom paa den mørke Mine, de hurtige Skridt, de korslagte Arme, hvormed Major Lindal gik op og ned i sin Stue. Han vilde vise, hvorledes Lindals Hustru, den smukke Sophie, under den lille hvide Haand, som bedækkede hendes milde Øjne, skottede med ængstelige Øjekast til sin Mand, og endelig hvorledes hendes Søster, den unge Annette, hvert Øjeblik saa til Døren, som om hun ventede nogen med Utaalmodighed, og gav alle Tegn paa Fortrædelighed og Kedsomhed; og derpaa vilde vor tjenstagtige Djævel maaske aabne sin Vens Øren og tillade ham at høre disse Personers Samtale, og dersom han ønskede det, da at lære deres huslige Liv nærmere at kende.

Lindal greb i Flugten nogle af de stjaalne Øjekast, hvormed hans Hustru fulgte hans Bevægelser; med et standsede han og sagde: »Herre Gud, Sophie, hvorfor stirrer du saadan efter mig? Det er jo, ligesom jeg var en Tyv, og du frygtede, at jeg vilde lumskelig snappe noget her i Stuen.« Med en yndig Stemme og med nedslagne Øjne svarede Sophie: »Bliv ikke vred! Jeg synes, du ser ud, som du var i slet Humør. Jeg var bange, der var hændt dig noget ubehageligt.« — »Og om saa var,« sagde Lindal, »vilde det da hjælpe mig, at du forfølger mig med spejdende Øjekast?« — Lidt stødt, men dog beskedent svarede Sophie med sagte Stemme: »Jeg kan ikke gøre for det; jeg har endnu ikke lært at være ligegyldig ved at se dig bekymret.« Lindal gik nogle Gange op og ned; derpaa sagde han: »I Fruentimmer er saa forunderlige, I gør en Myg til en Elefant. Du véd, at jeg har alvorlige Forretninger her i København. Tror du, det er for vor Fornøjelses Skyld, at jeg i flere Vintre har forladt mit Gods, og bosat mig her i Byen? Du véd jo meget godt, at vore Naboer, Ejere af store, betydelige Godser, har vist mig den Tillid og Agtelse at lægge deres Velfærd i mine Hænder, ikke blot Pengesager, nej endnu langt vigtigere Anliggender, Sager, hvorpaa Tusinders Vel beror, og som de har givet mig i Kommission at drive igennem. Jeg har sat min hele Sjæl til at virke, for den gode Sag. Der møder mange Vanskeligheder, jeg har i Dag haft Fortrædeligheder, derfor er jeg tankefuld, det er den hele Alarm.« — Annette havde under denne Samtale sat sig i et Hjørne af en Sofa, med Fødderne op i samme, og med høj, skingrende Stemme øvet sig i kromatiske Skalaer, Roulader og Triller, saa Væggene genlød af hendes Sang. Lindal vendte sig nu til hende, idet han udbrød: »Gud velsigne dig, Annette! hold dog op med den Sang! Den gaar mig igennem Marv og Ben.« — »Ja saa!« svarede Annette: »Jeg vidste ikke, at jeg sang saa slet. Er Musik maaske for Eftertiden forbudt her i Huset?« — »Musikken,« gentog Lindal, »er ret en ubeskeden, paatrængende Kunst. For de andre Kunster kan man dog have Fred, naar man vil; man kan vende Malerierne om, saa de glor paa Væggen, man kan lukke sig inde for dem, som har den Syge at ville pine Folk med at læse op for dem; men den forbandede Musik gaar igennem Mure og Stolper, og ryster et stakkels Menneskes Nerver.« — »Men Gud bevare os!« udbrød Annette: »Du var jo i gamle Dage en stor Elsker af Musik? Da du var forlovet med Sophie, da erindrer jeg endnu, at hver Aften, naar du kom hjemme hos vor salig Moder, da bad du altid Sophie om at spille og synge, og endogsaa mig, skønt jeg dengang var en lille Pige. — »Ja,« svarede Lindal: »Det er over syv Aar siden. Da var jeg forelsket: saa sværmer man altid for de søde Toner. Men forresten holder jeg af Musik endnu, men jeg vil have, den skal komme til mig som en Gæst, jeg indbyder, naar jeg er opsat til at modtage ham, ikke som en paatrængende, der forstyrrer mig, naar jeg vil have Ro. Og dernæst vil jeg, at Musikken skal være Musik; men det, som du der opvartede os med, kan jo ikke kaldes Musik, det er Øvelser, eller Gud ved hvad man skal kalde det, noget man maa foretage sig i Enrum, ligesom at vaske sig, klæde sig om og deslige.« — »Gud! hvor Majoren er elskværdig!« raabte Annette med skalkagtig Mine: »Men à propos af Enrum: hvoraf kommer det sig, at du i denne Eftermiddag lyksaliggør os med din behagelige Nærværelse, ganske mod Sædvane?« — »Det kommer sig af, at Tjeneren har lagt slet i min Kakkelovn, saa mit Værelse er koldt,« svarede Lindal: »Saasnart jeg omtrent kan beregne, at det er blevet varmt, gaar jeg med Glæde herfra.« — »Du er Galanteriet selv,« sagde Annette: »Den Pige, der har saadan en Svoger, hun kan sige, hun er lykkelig. Man mærker straks, at du som ungt Menneske har været i fransk Tjeneste. — »Det kan snart blive en Snes Aar siden,« sagde Lindal: »der glemmes Gudskelov meget i den Tid.« — Annette vedblev i samme Tone: »Hvorfor forlod du dog det skønne Land, den polerede Nation, der passer saa ganske til dit eget aimable Væsen? Hvorfor? Svar mig dog i det mindste!« — »Hvorfor?« gentog Lindal: »Det er et Spørgsmaal, du selv kan besvare.« — »Nej jeg kan ikke,« sagde Annette: »Kom min Enfoldighed til Hjælp med et lille Svar.« — »Fordi,« svarede Lindal alvorlig, »fordi . . . Tragedien var spillet til Ende, Helten var faldet.« — En lille Pause opstod nu, hvori man kun hørte Lindals Fodtrin, som dæmpede lød paa Gulvtæppet, den lille Drengs Læsning, der ogsaa lød dæmpet, og en sagte Knirken af Sofaen, hvori Annette sad og trommede med sine smaa Fødder. Endelig sagde hun ligesom grublende og med sagtere Stemme: »Jeg har hørt sige, Lindal, og jeg tror det ogsaa, at din første Kone er død af bare Skinsyge over dig.« Majoren standsede, og saa paa hende; men med en sagte Rysten paa Hovedet vendte han sig, og fortsatte tavs sin Vandring. Annette vedblev: »Jeg har mange Gange tænkt, at den Skæbne fortjente hun for den gruelige Synd, hun begik imod dig, ved at forvandle dig fra en lystig, smuk Militær til en Jorddrot, thi hun forlenede dig jo med sin Haand og sine Godser, og formaaede dig til at gaa ud af Tjenesten; det var en daarlig Erstatning, at du gik af med Majorsrang, da du intet andet Regiment har at kommandere end dine klodsede Bønder ude paa Godset. Vor Kusine Fru Maltz har tit fortalt mig, at den Gang du kom fra Frankrig og kun var 24 eller 25 Aar gammel, da var du saa smuk, saa elskværdig, at alle Damers Hjerter slog dig i Møde, og at du vedblev at være saaledes, lige til du blev gift med din salig Kone; saa rejste du paa Landet og gravede dig ned i Jorden som en anden Muldvarp. Fru Maltz ved godt Besked om alle dine Bedrifter og Idrætter. Hun er din gamle Veninde.« — »Saa?« spugte Lindal: »Er hun min Veninde? Det er saamænd mere end jeg véd eller fortjener.« — »Det er meget utaknemmelig talt af dig,« raabte Annette: »Du burde erindre, det var i hendes Hus, du gjorde Sophies Bekendtskab. Derfor burde du dog takke hende. Om min Søster derimod har Grund til at gøre det samme, ved jeg ikke.« — »Du har i det mindste ingen Grund til at gøre det,« svarede Lindal: »thi siden Sophie blev gift og du blev eneste Barn, blev du fordærvet og forkælet af din salig Moder.« — »Men,« udbrød Annette, »da jeg nu har mistet min Moder for et Aar siden, og er kommet i dit Hus, saa bliver jeg ikke længere forkælet, det var Synd at sige. Men Gudskelov! jeg bliver vel ogsaa snart min egen Herre.« — »Ja,« svarede Lindal, »dertil er gode Udsigter, siden du er bleven forlovet med min Broder, som er Jægerofficer. Saadan en Snes Aar eller lidt mere« . . . Annette afbrød ham: »Jo længere det varer, inden Ferdinand bliver Ægtemand, jo længere tør man haabe, at han vil være elskværdig og føjelig.« — »Sig ikke føjelig!« raabte Majoren; »sig hellere lydig, for ikke at sige slavisk; det maa der til, for at forliges med en lille Dame af din Kaliber.« — »Hvad er det for Kaliber?« raabte Annette vred: »Hvordan er jeg da?« — Lindal bukkede for hende og sagde med megen Belevenhed: »En smuk lille Pige, en talentfuld Pige, en Pige med Forstand, men dog en Pige, som ingen fornuftig Mand kan ønske sig til Kone.« — »Pah!« udbrød Annette leende: »saa gives der mange ufornuftige Mænd.«

Sophie, som under hele denne Kontrovers havde siddet, som det syntes, ganske fordybet i at læse med sin Søn, lukkede nu Bogen, tog Drengen under Hagen, og sagde mildt: »Godt, lille Anton! nu er du fri.« — »Skal vi ikke snart køre?« spurgte Barnet. »Han skal dog vel ikke med i Selskab?« spurgte Lindal: »Nu ser jeg først, at han er pyntet.« — »Jo, Fader!« raabte Anton glad: »jeg skal med, det har Moder lovet mig, naar jeg læste godt.« — »Vor Kusine har indbudt ham,« sagde Sophie: »hendes Børn skal opføre en lille Komedie.« — Lindal svarede: »Da maa jeg rigtig sige, at naar den gode Fru Maltz vil gøre en Fest for Børn, skulde hun lade den begynde i lidt ordentlig Tid. Nu er Klokken halv otte; om halvanden Time er Antons Sengetid. Han skal ikke være oppe til Midnat!« — »O kære Lindal!« sagde Sophie med bønlig Stemme: »for en Gangs Skyld!« — »Nej hverken for een eller to Gange,« svarede Majoren kort: »Der skal være Orden i alting; Børn skal ikke i Nattesvir, overhovedet ikke i Selskab, fra de er seks Aar gamle. Anton bliver hjemme.« — Den stakkels Dreng stod som forstenet. Sophie gjorde Mine til at tale, men betænkte sig, og satte sig stille ned ved Bordet paa den Plads, hun nys havde forladt. Anton gik hen til hende og saa hende spørgende ind i Øjnene. Med en Ro, der lod til at koste en Del Overvindelse, klappede hun Barnet paa dets blussende Kind, og sagde: »Naar Fader ikke tillader det, kan du naturligvis ikke komme med.« Anton gik tavs hen og satte sig paa en Skammel i en mørk Krog. Annette sprang op, og udbrød med Heftighed: »Hvor bliver dog Ferdinand af? Han lovede at komme saa præcis. Jeg dør af Kedsomhed!« Ved disse Ord stampede hun i Gulvet og vred de smaa Hænder, som i et Udbrud af Fortvivlelse.

Til Lykke varede det kun nogle Minutter, inden Døren gik op, og en ung, elegant klædt Mand traadte ind. Han fik næppe Tid til at hilse de tilstedeværende, førend Annette modtog ham med en Strøm af Bebrejdelser. Han fremførte nogle Undskyldninger, bad om Forladelse, kastede sig, som i halv Spøg, paa Knæ for sin Herskerinde, og kyssede Sømmen af hendes Kjole, idet han raabte: »O hvilken sirlig Kjole, hvilken Skabning! hvilke nydelige smaa Fødder!« Annette formildedes noget, og da Ferdinand højtidelig havde forpligtet sig til at møde næste Formiddag med en smuk Blomsterbuket, som Annette vilde bruge til en Foræring i Anledning af en Venindes Fødselsdag, og tillige lovede, at han om to Dage vilde føre hende i den føromtalte Kusines Selskab paa Bal, blev Freden sluttet. Lindal havde imidlertid givet Befaling til at spænde for Vognen, en Pige bragte Damernes Kaaber, og Majoren sagde nu til sin lille Søn: »Gaa hen og sig Godnat!« Barnet rejste sig, rakte tavs Haanden til hver af Selskabet, men idet han kom til sin Moder, kastede han sig om hendes Hals og brast i heftig Graad. Taarerne stod Sophie i Øjnene. Lindal sprang til, greb Drengens Arm, rystede ham lidt, og stødte ham ind ad Døren til et andet Værelse, idet han sagde: »Flæber han, Kællingepræst? Skal han græde, fordi han ikke faar sin Vilje? Herud med sig!« — Sophie rejste sig tavs, og gik hen til et Bogskab, som hun aabnede, og hvori hun syntes at lede efter en Bog. Efter et Ophold sagde Lindal: »Nu har jeg den Ære at sige Selskabet Godnat; nu gaar jeg ind i mit Værelse.« — »Kører du ikke med os?« spurgte Sophie. — »Nej, jeg bliver hjemme,« svarede han: »jeg har noget at skrive i Aften.« — »Det vil gøre Kusine Lotte ondt at savne dig,« sagde Sophie. — »Men det gør mig godt,« gentog han, »at være fri for at kede mig i hendes Cirkler.«— Sophie svarede med en lille Bitterhed: »Der var en Tid, da du aldrig manglede der.« — »Det tror jeg nok!« udbrød Lindal: »Det var for din Skyld! Jeg kunde ikke træffe dig uden der. Jeg var dengang en Elsker, og hvad taaler ikke han? Men nu er jeg en Ægtemand.« — »Og taaler intet længere for min Skyld?« sagde Sophie, afbrydende ham. — »O, Snak har vi nok af,« svarede Lindal leende: »Nu Godnat mit Barn,« tilføjede han, og trykkede et let Kys paa hendes hvide Skulder: »Jeg siger dig Godnat, thi jeg sover sagtens, naar du kommer hjem. Jeg beder dig gaa sagte, for ikke at vække mig.« Derpaa hilste han hurtig de to Forlovede, og forlod Værelset. Sophie tog en Billedbog af Skabet, et Spil Kort af en Skuffe, og gik ligeledes bort.

Da de to Elskende nu var alene, sagde Ferdinand: »Men min Annette! Jeg kunde næsten være betænkelig ved at føre dig paa Bal; thi husk paa, hvorledes det gik sidst. Da var vi Uvenner i mange Dage derefter.« — »Ja,« raabte Annette, »over din urimelige Jalousie.« — »Urimelig eller ikke,« gentog Ferdinand, »saa lover jeg ikke for, at det jo gaar lige saadan denne Gang, ifald du, ligesom sidst, koketterer med alle de andre Herrer og er knibsk imod mig.« — »Ak Ferdinand!« udbrød Annette: »Du er uretfærdig. Jeg bryder mig ikke om andre end dig. Det er kun for at danse med dig, at jeg er saa begærlig efter at komme paa Bal. Naar jeg saaledes svæver i din Arm, i hurtigere og hurtigere Cirkler, saa kommer det mig for, som om jeg fløj mod Himlen med dig, og jeg tænker da slet ikke paa, at der er flere i Verden end du og jeg.« Medens hun sagde disse Ord, slyngede hun sine hvide Arme om sin Elsker, og valsede rundt med ham. Den forelskede unge Mand følte sig som beruset og glædede sig til Ballet ligesaa meget som hun. Han lovede med Glæde alt, hvad Annette ønskede, ogsaa at han selv tidlig næste Morgen vilde gaa til den botaniske Have, for at forskaffe sig den omtalte Buket, og følge sin Elskede til den store Kur, som i Anledning af en Fødselsdag fandt Sted hos en Dame af deres Bekendtskab.

Man hørte nu Vognen køre frem. Sophie traadte ind, og medens hun og Annette tog Kaaberne paa, sagde denne til sin Søster: »Naa Sophie! har du nu været inde og trøste din Kæledægge? For dertil var vel Billedbogen og Kortene bestemt?«— »Ja!« svarede Sophie kort. — »Nu Gudskelov!« sagde Annette: »saa er du vel selv lidt trøstet med det samme? Lad mig se paa dig! Naa! nu ser du dog mindre ulykkelig ud, end for lidt siden.« — Ja jeg tilstaar det,« svarede Sophie: »min stakkels Antons Sorg bedrøvede mig. For et Barn er en saadan Sorg ligesaa bitter, som et alvorligere Tab for en af os. Han havde glædet sig saa meget til den Herlighed i Aften, og hans Glæde er min. « Med sagtere Stemme tilføjede hun: »Jeg har jo ingen anden!« — »Se saa!« raabte Annette triumferende: »Det kan jeg lide, nu tilstaar du selv« . . . Sophie afbrød hende: »Intet tilstaar jeg, jeg har intet at tilstaar intet at beklage mig over, uden min egen Barnagtighed. Tal ikke mere derom — Ferdinand tog hendes Haand og kyssede den, idet han sagde: »Nej for Guds Skyld! Lad os intet sige, som kan bedrøve vor Sophie. Hun er den gode Engel i vor Kreds, vi kan ikke noksom ære hende.« — »Hvad befaler?« udbrød Annette, idet hun med et vredt Ansigt vendte sig til sin Forlovede og stødte hans Haand tilbage, da han vilde hjælpe Damerne at stige til Vogns.

Næste Formiddag sad Sophie ved sit Arbejdsbord i sin nette huslige Dragt, da Annette traadte ind til hende med ganske forgrædte Øjne. »Lad mig sidde lidt her,« sagde hun: »jeg keder mig gyseligt ved at sidde alene inde i mit Værelse.« — »Vær velkommen,« sagde Sophie mildt. — »Klokken er over to,« raabte Annette, »jeg har været herinde et Par Gange i Formiddag, men du var ikke her i Stuen. Du gik vel og vrøvlede med dine huslige Forretninger. Ja du er egentlig lykkelig, at du kan finde Smag i saadanne Ting, som man skulde synes, var en tung Byrde!« — »Ja Gudskelov!« svarede Sophie: »jeg finder Fornøjelse i at bestyre mit Hus. Det optager langtfra ikke al min Tid, og om det engang imellem synes lidt besværligt, saa glæder jeg mig, naar jeg er færdig, og kan sidde rolig ved mit Haandarbejde eller ved en Bog.« — »Haandarbejde?« gentog Annette: »Det er godt nok, men jeg bliver altid ked af ethvert Arbejde, inden jeg faar det færdigt; og læse alene, det gider jeg heller ikke. Spille og synge bliver man ogsaa snart træt af, naar ingen hører derpaa, og saadan er det med alting. Jeg er egentlig ked af at leve.« — »Er det over saadanne Betragtninger, du har grædt?« spurgte Sophie. — »Nej,« udbrød Annette, med bestandig stigende Heftighed: »jeg har nok andet at græde for. Ferdinand gør mig ulykkelig.« — »Hvorledes!« raabte Sophie: »Ferdinand er det føjeligste, kærligste af alle Mennesker!« — »Jo jeg takker!« svarede Annette: »Han lovede mig i Aftes at bringe mig en Buket til Fru Prahling og at følge med mig hen at gratulere hende, men jeg har ikke set ham for mine Øjne. Nej han har ikke mindste Opmærksomhed for mig.« — »Han maa have faaet Forfald,« sagde Sophie: »Han skulde dog ikke være blevet syg? Lad os sende Bud til ham!« — »Det har jeg gjort,« udbrød Annette: »Han er redet ud i Morges tidlig. Hvad synes dig?« — Annette gav nu sin Forbitrelse Luft i en Strøm af Taarer. Da hun var blevet noget rolig, foreholdt Sophie hende i sagtmodige Udtryk det urimelige i hendes Handlemaade og Meninger, og forestillede hende, hvilken ulykkelig Fremtid hun paa denne Maade beredte sig og sin tilkommende Mand. Annette forsvarede sig først stille, siden med Heftighed, og kom til sidst til at sige: »Tror du, at jeg vil finde mig i, at min Mand behandler mig med en saadan Stolthed og Ligegyldighed, som din Mand viser imod dig? Tænk paa hvad du sagde i Aftes: Du har ingen anden Glæde end dit Barn.« — Sophie blev rød. »De Ord slap mig af Munden,« sagde hun, »men det var i en barnagtig Hidsighed, og jeg fortrød dem straks, og har endnu mere haft Anledning til at fortryde dem i Dag; thi i Morges, inden Anton gik i Skole, fortalte han mig med funklende Øjne, at i Aftes, da vi var kørt, tog hans Fader ham ind i sit Værelse, lod ham more sig med at klippe i Papir, og siden, medens de drak The sammen, viste han ham Billeder i den Bog, jeg havde flyet Drengen, og gjorde Kortkunster for ham. Ser du! Lindal er mildere og virkelig bedre, end han selv vil være bekendt. Han er en elskværdig, en fornuftig, en kæk Mand, alle ærer hans Klogskab og Retskaffenhed; skulde hans Kone da beklage sig? Skulde hun ikke være stolt af ham, og agte sig lykkelig frem for tusinde andre i hendes Stilling? Du véd selv, Annette, at jeg aldrig tilforn har indladt mig med dig i denne Sag. Hvad der er Mand og Hustru imellem, bør være en Hemmelighed mellem Gud og dem. Men da vi nu er kommet paa dette Kapitel, og jeg ogsaa fra min Side har berørt dit intimeste Forhold, saa lad mig ved denne Lejlighed bede dig, ikke oftere i min Nærværelse at lade Lindal høre, at du tror at bemærke, at han ikke elsker mig længere. Det er noget, du ikke kan bedømme, og det smerter mig at høre udtalt med rene Ord, hvad der ængster mig blot at tænke.« — »Men,« svarede Annette, »mig ængster det at tænke, at han ikke elsker dig, og hører ham selv saa godt som udtale det med rene Ord. En Kone paa 23 Aar, smuk, god og from, med et saa elskende Hjerte som dit, skal hun saa lidt paaskønnes? Skal hun henleve sine skønneste Aar, uden den Kærlighed, som alene« . . . Sophie afbrød hende: »O Annette, ti! Du ved ikke, hvor du bedrøver mig! Saa-ledes maa man ikke tale til mig! Det er ogsaa usandt. Har jeg ikke nydt Kærlighedens Lykke? Hvor højt har ikke Lindal elsket mig, og jeg ham?« — »Har!« svarede Annette: »Et saadant Præteritum i det berømte Verbum: at elske! Det skal vel hjælpe!« — »Hvem siger,« udbrød Sophie, »at vi ikke endnu elsker hinanden? Jeg elsker ham uforandret. Og han?« — Taarerne kom hende i Øjnene: »Ak, om han ikke elsker mig saa højt, som i fordums Dage, saa er han dog tilfreds med mig, og det er allerede meget. At han skulde være lykkelig, var jo dog mit højeste Ønske. Desuden, jeg er ogsaa fornuftig nok til at indse, at jeg — skønt jeg ikke har Grund til at foragte mig selv — dog er en ubetydelig Person, som man kan kede sig med, et af de Fruentimmer, som vel kan erhverve sig Venskab og Tillid, men ikke kan blive Genstand for en Mands bestandige Kærlighed, eller for nogen Lidenskab. Sandt at sige, saa gør det mig undertiden bitterlig ondt at tænke dette; men jeg føler, at det er saa, og derfor maa jeg beflitte mig paa Resignation.« — »Ja,« sagde Annette, »der kommer vi ogsaa paa en Materie, som jeg ofte har tænkt paa. Man siger, at enhver gælder for det, som han giver sig ud for. Hvorfor gør du dig saa lidt gældende? Du har haft samme Opdragelse som jeg, erhvervet dig de samme Talenter, om end i ringere Grad; hvorfor gør du dem ikke gældende i Selskabet, men udøver f. Eks. Musikken kun for lukkede Døre, saa at sige?« — Sophie svarede: »Jeg trøster mig med den i Ensomhed; og at gøre sig gældende er ogsaa et Talent; det har jeg ikke.« — »Men,« vedblev Annette, »hele Ulykken er, at Lindal er sikker paa dig, det er din Fortræd. Han skulde bare lide af Skinsyge og Uro, saa blev han anderledes galant end nu.« — »Men,« svarede Sophie, »vilde han da ikke være ulykkelig? og kunde jeg taale det? — Aa hvad!« raabte Annette, »jeg vilde i dit Sted tvinge ham til at elske mig.« — »Nej, Annette,« svarede Sophie: »Tiltvinge sig Kærlighed! hvor er det muligt? Nej heri har jeg hans første Kones Eksempel til Advarsel. Han selv har i vor Kærligheds første Tid fortalt mig om sit Forhold til hende. Han sagde, at han ikke formaaede at gengælde hendes lidenskabelige Kærlighed, at den stille Hengivenhed, den Taknemmelighed, han følte for hende, var hende ikke nok. Hver Dag overøste hun ham med Bebrejdelser, udspejdede hvert hans Skridt, tog af det uskyldigste Anledning til Mistanke, var udelikat nok til at lade ham høre, hvorledes hun, som en ung, rig Enke, bestormet af Friere og Tilbedere havde valgt og selv nærmet sig den fattige Officer, der, ubemærket og uden Udsigter i Fremtiden, intet ejede uden bitre Erindringer om en forsvunden glimrende Bane i Udlandet. Saaledes fjernede hun ham ganske fra sig, og fortærede sit eget Liv, medens hun forbitrede hans. Maaske, saaledes sagde han selv, havde hans hele Kærlighed, alle hans Ønsker netop derfor vendt sig til mig, som en ung, uskyldig Pige, med et fromt, fordringsløst Sind, med . . . Jeg vil skaane dig for at høre mere af de smukke Ting, han sagde mig ved denne Lejlighed, men i min Erindring gemmer jeg hver Stavelse af disse kære Ord og hele denne lyksalige Aften. Vi var paa en Koncert paa Teatret, med Kusine Lotte, i hendes Loge. Lindal og jeg sad sammen paa den bageste Bænk, vi talte hele Tiden med hinanden ganske sagte, saa ingen bemærkede det saalidt som at han tog min Haand, og holdt den hele Tiden, skjult af mit lange Shawl.« — »Naa!« udbrød Annette: »Det var da en skammelig Synd mod den gode Musik, som I følgelig slet ikke hørte paa!« — »Nej!« svarede Sophie smilende: »Meget hørte vi rigtignok ikke efter den, men det er besynderligt, at flere af de Temaer, vi den Aften saaledes hørte, uden at tænke derpaa, dog uvilkaarligt har indpræget sig saaledes i min Hukommelse, at jeg straks har kendt dem igen, naar jeg siden har hørt dem, og altid er blevet — ak! jeg ved ikke selv, hvorledes — til Mode ved disse Toner.«

Sophie tav, hensunket i Tanker, Annette gik nogle Gange frem og tilbage, saa ud af Vinduet, klagede over Ferdinands utilgivelige Opførsel, og kastede sig til sidst næsegrus i Sofaen, hvor hun efter nogle Minutter faldt i Søvn. Sophie sad længe stille ved sit Arbejde, og ventede paa, at hun skulde vaagne. Endelig traadte hun hen til hende, og sagde: »Kære Annette! er du syg?« — »Nej, nej!« svarede denne, »men jeg er søvnig.« — Lindal traadte ind og sagde: »Herre Gud! skal vi ikke have Middagsmad i Dag? Klokken gaar til fem; hvad er dog det for en Uorden her i Huset? Jeg skal ud, og har ikke Tid til at vente længere.«— »Jeg beder om Forladelse,« svarede Sophie: »Uret herinde gaar nok lidt for langsomt, nu skal vi straks gaa til Bords.« Hun ringede, og bad Annette staa op og følge med dem ind i Spisestuen, idet hun noget forlegen sagde til Lindal, at Annette ikke var ret vel. Denne nægtede at gaa til Bords, og sagde, hun vilde ikke spise. »Vil du da ikke gaa ind i dit eget Værelse og lægge dig der?« svarede Sophie: »Her kunde komme nogen og forstyrre dig.« — »Er jeg nu til Ulejlighed igen?« raabte Annette grædende: »Jeg ulykkelige Pige! jeg maa rigtignok begræde min Moder, nu har jeg hverken Hjem eller Forældre, jeg er i Vejen overalt.« Med disse Ord vendte hun sig om i Sofaen, og blev liggende. Ganske tavs forlod Sophie Værelset tilligemed Lindal, der sagde: »Det er Satan til Luner, den Tøs har! Det er rigtignok en rar Perle, vi der har faaet i Huset.«

Lindal og Sophie sad til Bords med hinanden, uden at veksle ti Ord. Desmere snaksom var den tredie ved dette Middagsmaaltid, nemlig den lille Anton, der med uudtømmelig Veltalenhed fortalte Dagens Tildragelser i Skolen, hvilke, ihvor lidt interessante de end var i dem selv, dog adspredte Sophies forstemte Lune, indtil Lindal afbrød Drengen med et strengt: »Hold Mund! Nu har vi nok af dit Vrøvl.« En dyb Tavshed fulgte nu. Man rejste sig fra Bordet, og Sophie vovede med frygtsom Stemme at sige: »Du er saa forstemt, Lindal! hvad fattes dig?« — »Mig fattes intet,« svarede han, »undtagen den Plage, du altid forvolder mig med dine Spørgsmaal. Man kan jo ikke bestandig være i Humør til at springe paa Borde og Bænke. Farvel! jeg faar ikke Tid til at drikke Kaffe.« — »Her er den allerede,« sagde Sophie, idet hun bød ham en Kop. Han smagte paa den, og raabte: »Gud fri mig! Den Kaffe kan jo slaa Hjertet itu paa Folk.« — »Du vil jo altid have den stærk,« sagde Sophie. — »Ja, alting med Maade,« svarede han, »men Fruentimmer holde ikke Maade med nogen Ting i Verden. Farvel! jeg renoncerer paa min Kaffe.