Robert Fisker

Klovn i knibe

Lindhardt og Ringhof

Klovn i knibe
Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 1972, 2018 Robert Fisker og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726046403

1. e-bogsudgave, 2018
Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

KLOVN LAVER BALLADE

Klovn sad uden for købmanden. Han sad der ikke, fordi han havde særlig lyst til at sidde uden for købmanden. Han sad for resten heller ikke ret længe ad gangen. Hver gang der kom nogen forbi, sprang han op og gøede og bjæffede. Og der kom mange forbi. Både store mennesker og små mennesker. Nogle af dem gik bare forbi. Andre gik ind i købmandens butik, og andre igen kom ud fra butikken med poser og tasker fulde af varer.

Mange af dem, der kom forbi, klappede Klovn og kløede ham bag ørerne. De kunne ikke stå for en stor, sort puddel-hvalp med hvid snude.

»Du er vel nok en sød, lille vovse!«

»Sikke en sjov hvid snude, du har, vovse. Hvad hedder du?«

»Nåh, — er du kommet med mor i byen, lille ven?«

»Se den sjove, lille hund, mor. Den har hvid snude. Den er vel nok sød, hvad! — Må jeg klappe den? — Uh, se, den slikker mig på hånden!«

Klovn peb og bjæffede og ville løbe efter dem, der havde klappet ham og snakket med ham, men så var der jo det med snoren. Den sad fast i hans hals-bånd, og den anden ende af den var sat fast på en krog i muren. Der havde fru Madsen, Eriks og Evas mor, sat den fast, før hun gik ind i købmandens butik. Klovn havde prøvet det før. Han havde stået bundet uden for både købmand og bager og slagter, når fru Madsen havde ham med på ind-køb. Men hver gang glemte han snoren og hoppede og sprang, så halsbåndet klemte om hans hals. Til at begynde med hylede han højt og prøvede at slippe ud af sit halsbånd. Nu peb han bare og bjæffede og gøede for at fortælle fru Madsen og alle de andre, at det var en rigtig dårlig ide med det halsbånd og den snor.

Der kom en stor hund gående på fortovet. Den gik alene. Den var ikke i snor. Den gik helt inde ved husene og snuste til muren, lettede ben og gik videre. Den havde en pels af grove, grå hår. Den var grå over det hele undtagen det ene øre. Det var sort.

»Hvorfor er du ikke i snor?« råbte Klovn. Han syntes ikke, der var nogen mening i, at den anden skulle have lov til at gå frit omkring, når han selv stod bundet.

»Hvad rager det dig, Fløde-tud?« Den store hund kom nærmere og viste alle sine hvide tænder i et bredt grin.

»Jeg hedder ikke Fløde-tud, at du ved det!« bjæffede Klovn. »Jeg hedder Klovn, at du ved det!«

»Nå gør du det!« Nu grinede den store hund, så dens mund gik op til begge ører, »nå, gør du det! Ja, men så kan jeg godt forstå, at de har bundet dig. Sådan en lille, dum klovn kan man da ikke have til at løbe frit omkring!«

Nej, hvor blev Klovn da gal i hovedet! Han hoppede og sprang og rev i sin snor og gøede i ét væk.

»Du kan selv være dum — og fræk — og — og dum. — En stor og dum hinke-ben. — Hinke-ben — hinke-ben — —!«

Klovn havde set, at den store hund trak lidt på det ene bagben, når den gik.

»Hvad siger du, din lille loppe!« Nu grinede den store hund ikke mere. Den snerrede og trak læberne op, så man kunne se alle dens lange, spidse tænder. Hårene på dens nakke rejste sig lige i vejret, og den sprang i et sæt hen mod Klovn.

Klovn hylede af skræk. Han ville løbe sin vej, men kunne ikke for snoren. Han sprang op på nogle kasser, der var stillet op ad muren lige ved siden af den krog, som hans snor var hægtet på. Den store hund satte sine forpoter op på den ene kasse og snappede efter ham, og Klovn hoppede i vejret og hylede i vilden sky. Hans snor kom til at svinge så stærkt, at den røg af krogen. Han var fri!

I et langt spring satte han ned fra kassen og rullede rundt på fortovet, alt mens han hylede og bjæffede af fuld hals.

Købmanden lukkede døren op til sin butik. Han ville se, hvad der var på færde uden for.

»Åh, det er Klovn!« råbte fru Madsen bag ham, »den er kommet løs. Se, den store hund!«

Købmanden løb ud for at redde Klovn ud af kniben. Den store hund løb sin vej, men det så Klovn ikke. Han troede, at den stadig var efter ham, og satte af sted i vildt løb med snoren piskende efter sig. Købmanden greb ud efter snoren, men Klovn smuttede mellem hans ben og stormede lige forbi fru Madsen ind i butikken.

»Klovn! — Klovn! — Vil du komme her, Klovn!« Fru Madsen løb efter ham mellem butikkens reoler og diske. De andre kunder i butikken prøvede at hjælpe med at fange ham, men Klovn var helt ude af sig selv af skræk. Han stak mellem benene på dem — ind under en reol — rundt om en fryse-disk — og lige imod en pyramide af dåser, der var stablet fint oven på hinanden. Dåserne fløj og rullede til alle sider, folk råbte og skreg, og Klovn bjæffede og hylede. Han nåede at vælte en kasse sukker-kugler ned fra en hylde, før en dreng fik fat i hans snor og satte en stopper for hans vilde flugt.

»Åh, din slemme, slemme hund!« råbte fru Madsen og tog ham op i armene, »fy, skamme sig. Se, hvad du har lavet!«

Klovn blev ved med at sprælle og sparke og gø og bjæffe.

»Den store hund vil bide mig, — den vil æde mig, — den vil — —!« Så gik det op for ham, at faren var ovre, og han faldt til ro i fru Madsens arme.

»Fy-y, hvor er du slem, Klovn!« Fru Madsen gav ham et lille dask bag i. Hun var stadig lidt ude af sig selv over det, der var sket.

»Nej, De må ikke slå den, fru Madsen,« sagde købmanden, »den er jo helt fra snøvsen af skræk, det lille dyr. Se, hvor den ryster. Jeg gad vide, hvor den store, grå køter hører til. Jeg har set den et par gange før her i gaden!«

»De skulle have nogle store bøder, de folk, der lader deres hunde gå løse,« sagde en gammel dame og klappede Klovn på hovedet. »Nåh, dit lille skidt. Ville den store, grimme hund bide dig!«

»Ja, men hvad med alle de dåser og de sukker kugler og — og —!« Fru Madsen så sig om i butikken, hvor en dreng og en ung pige var ved at samle dåser og sukker-kugler op fra gulvet.

»Det skal De ikke tænke på, fru Madsen. De kunne jo ikke gøre for, at Deres hund ikke kunne stå i fred uden for,« sagde købmanden, »der er heldigvis ikke sket noget slemt. Lad nu bare min dreng tage fyren der med uden for, mens De bliver færdig med at købe ind. — Ole, kan du tage fru Madsens hund med uden for og vente der med den, til fru Madsen er færdig!«

Ole, — det var drengen, der havde fanget Klovn, — bar ham uden for og satte ham ned uden at slippe snoren.

Klovn slikkede Ole i ansigtet og på hænderne, mens Ole bar ham ud, og Ole lo og kløede ham bag ørerne.

»Du er vel nok en skæg fyr,« sagde Ole og satte sig på hug, »her skal du se, hvad jeg har til dig, din lille klovn.« Og så tog han en sukker-kugle op af lommen og holdt hen foran snuden af Klovn.

Ah, den smagte vel nok godt!

Klovn gumlede kuglen i sig på et øjeblik og sprang rundt foran Ole.

»Har du én til? — Har du sådan en sød én til?« bjæffede han.

Det havde Ole, og han var ikke fedtet. Klovn fik en sukker-kugle til, og én til — og én til.

Da fru Madsen kom ud fra købmanden med sin taske fyldt med varer, havde Klovn fået fem sukker-kugler af Ole.

»Tak skal du have, Ole,« fru Madsen tog et fast tag i Klovns snor, »kunne du styre den?«

»Ja, — men den er vel nok fuld af fest og ballade!«

»Det har du ret i,« lo fru Madsen, »somme tider lidt for meget! — Kom så her, Klovn, nu skal vi hjem!«

Klovn ville hellere blive hos Ole og have flere sukker-kugler, men fru Madsen trak til i snoren.

»Kom nu her, hører du. Lad os nu se at komme hjem, inden du laver flere narre-streger!«

INGEN HAR TID

Klovn boede sammen med Erik og Eva og deres far og mor i en stor ejendom. Den lå ikke ret langt fra den gade, hvor købmandens butik var. Der var en masse trapper op til lejligheden på 3. sal. Den første gang, Klovn skulle der op, havde Eva båret ham hele vejen. Det var dengang de alle var kommet hjem fra ferien i sommerhuset. Den ferie hvor Evas og Eriks far havde købt Klovn.

Nu var der gået godt et par måneder. Den glade tid med ferie på landet og ved stranden var noget, der på en sær måde føltes næsten lige så gammelt som det, der stod i ens historie-bog. Nu var dagene fyldt med arbejde, med skolen, med det at være sammen med venner og familie — og med de mange små pligter i hjemmet: — vaske op — gå ærinder — dække bord, og hvad der nu ellers kunne lette mor, når hun kom hjem fra sit eftermiddags-job.

I den første tid efter ferien havde Klovn været midt-punkt for alles opmærksomhed både morgen, middag og aften. Eva og Erik havde taget sig af ham, så snart de kunne komme til det. De havde gået tur med ham i den store park og leget med ham på plæner og mellem buske. De havde taget ham med ved næsten enhver lejlighed. De havde sørget for mad og vand til ham, og de havde snakket og sludret med ham. Havde prøvet at lære ham at sidde pænt og at gå på bagben og havde stolt vist ham frem til venner og bekendte.

Men som tiden gik, var det blevet til, at de skiftedes til at passe ham med vand og mad og ture på gaden eller i parken. Lidt efter lidt blev det mor, som tog sig mest af Klovn. Det gjorde hun om formiddagen, før hun gik på arbejde. Hun snakkede med ham og tog ham med, når hun gik ud for at købe ind.

Hun snakkede også med ham efter balladen i købmandens butik.

»Nu tør jeg ikke tage dig med mere, når jeg skal til købmanden eller bageren eller slagteren!« sagde hun til ham, mens hun skrællede kartofler og gjorde kød parat, så hun hurtigt kunne lave mad, når hun kom hjem fra arbejde.

Klovn syntes, det var noget sært noget at snakke om, når man stod med et dejligt stykke kød foran sig. Han ville bestemt ikke spilde sin tid med at snakke, hvis han havde det stykke kød lige foran sin hvide snude. — Uh, han fik vand i munden bare ved tanken!

»Giv mig et lille stykke!« råbte han og hoppede op ad fru Madsen.

»Fy, vil du komme ned på gulvet med dig, Klovn. Du skal nok få et lille stykke, når jeg er færdig!«

Eva kom hjem fra skole, lige før hendes mor tog på arbejde. Fru Madsen fortalte, hvad der var sket hos købmanden, men Eva hørte knap nok efter. Hun smed sin skoletaske fra sig på sengen og stod på hovedet i skabet efter sine ride-bukser.

»Du husker lige at gå tur med Klovn, inden du tager til ridning!« råbte fru Madsen, idet hun gik.

»Ja, — åh nej, — det kan jeg ikke. Jeg skal før af sted i dag —!« Hun løb ud i entreen med ridebukserne over armen. Klovn sprang op og snappede i det ene bukse-ben.

»Åh, Klovn, din bisse. Slip — slip! — Erik må gå tur med dig. Jeg har ikke tid i dag!«

Klovn sprang op ad hende og bjæffede og gøede. Han for rundt efter sin egen hale. Satte sig foran hende og lagde hovedet på skrå, snart til den ene side og snart til den anden side.

Men Eva havde fart på. Hun nåede lige at skrive en seddel til Erik og klappe Klovn på hovedet, før hun fór ud af døren igen.

Klovn sad lidt og kiggede på den lukkede hoveddør. Så gik han ud i køkkenet og spiste resten af sin mad, drak lidt vand og luntede så ind i stuen, hvor han lagde sig lige midt på den brede divan.

Han lå, lige så lang han var, med hovedet på begge for-poter. Sådan kunne han godt lide at ligge, når han var alene hjemme. Han lå og kiggede hen på vinduet. Solen skinnede uden for. Der sad et par duer på taget af huset på den anden side af gaden. Nu og da gik den ene sig en tur hen ad ryggen af taget. Den nikkede så skægt med hovedet, når den gik. Den kunne godt ligne den due, han havde løbet efter, sidste gang han var i parken. Det var Erik, der havde været med. Han havde taget snoren af og ladet ham løbe frit rundt mellem træer og buske.

Det var nu dejligt at være fri for den snor, så man kunne løbe, hvor man ville. Det var lige som dengang, da han fulgtes med Rasmus og hans skær-slipper-bør.

Dengang havde han ikke haft halsbånd på. Han vidste ikke engang, hvad et halsbånd var. Halsbånd og snor havde han først fået, da Erik og Eva og deres far havde hentet ham tilbage til sommerhuset ved stranden efter hans lange tur med Rasmus.

Klovn lukkede øjnene og faldt i søvn. Han drømte om grønne marker, veje og grøfter, stranden med sten og tang og med vand, der sprøjtede om benene. Han hoppede og sprang gennem det hele. Og ind imellem jagede han sommerfugle på de store plæner i parken.

Pludselig vågnede han med et sæt og satte sig op. Døren gik. Der kom nogen!

I et spring var han nede fra divanen og løb med høj gøen ud af stuen. — Det var Erik, der kom hjem fra skole. Erik lukkede døren efter sig.

»Davs, Klovn — davs — davs — Klovne-mand! — Stor passe-på-hund — stor og farlig passe-på-hund, hvad! — Lad være med at rive tøjet af mig, mand! — Hov, hvad er det for en seddel! — Det er jo Evas krage-tæer. — — Hvad! — Gå tur med Klovn! — Ja, men hun ved da, at jeg skal spille fodbold klokken tre. — Hun skulle gå med dig i dag, Klovne-mand. Det havde vi jo aftalt! — Den dumme tøs! — Sørens da osse. — Jeg kan jo ikke nå det!«

Erik smed sedlen fra sig og løb ind på sit værelse. Klovn snappede sedlen og løb efter ham med den i munden. Erik smed skoletasken på sin seng og fandt sit fodbold-tøj frem. Støvler, strømper, trøje og bukser.

Klovn snappede fodbold-trøjen og løb ind i stuen med den.

»Klovn! — Klovn! — vil du komme her med trøjen, dit bæst! — Kom nu her med den trøje, mand! — Jeg skal være ude på banen om en halv time. Jeg har ikke tid til det pjat.«

Han satte sig med et opgivende suk på sengen, så fjedre og bund knagede.

Klovn vendte tilbage fra stuen og stillede sig i døren ind til Eriks værelse med trøjen i munden.

Det lød, som om Erik var ked af det!

Klovn logrede med halen, alt hvad han kunne, og sagde »vaf« uden at slippe trøjen.

Erik sad og kikkede på ham med albuerne på sine knæ og hovedet i hænderne.

»Klovn, hør nu her! — Jeg skal være på fodboldbanen klokken tre. Vi skal spille klasse-kamp med 5. B. Jeg skal stå på mål. Eva har vidst det hele tiden. Hun skulle have gået tur med dig i dag. Jeg kan ikke nå at gå tur med dig, for jeg skal — — —!« Erik rettede sig op med et sæt. »Hej! — Nu har jeg det! — Jeg tager dig med der ud. — Karl skal have sin lillebror med. Så kan han passe dig, mens vi spiller! — Hov — hov! — Kom — så — med — den — trøje!«

Erik sprang op fra sengen og styrtede efter Klovn. Ind i stuen, ud i entreen, ind i Evas værelse, ud i køkkenet, ind i Eriks værelse og ind under Eriks seng.

Erik mavede sig ind under sengen og fik fat i nakken af Klovn. Klovn knurrede. Det hørte med til legen. Men Erik var ikke i humør til at lege. Han tog for hårdt fat. Klovn hylede: »Av — det gør ondt!« — Og Erik trak trøjen til sig og krøb ud fra sengen.

»Pyh, din skøre rad!« stønnede han, mens han pakkede fodbold-tøjet ned i en taske, »nu har vi kun tyve minutter til at nå ud til banen i. — Kom her og få snor på! — Så stå da stille, mand! — Og nu ikke noget med at løbe ind i hjulet på cyklen, forstår du!«

»Vaf — vaf!« sagde Klovn og trak snoren stram, idet han sprang ud gennem den åbne hoveddør. Erik smækkede døren i, og de løb ned ad trapperne under megen bulder og høj gøen.

PÅ FODBOLD-BANEN

Huh hej, hvor det gik! — Det var vel nok mægtigt, dette her! Klovn løb af sted ved siden af Eriks cykel. De lange ører daskede bag ud, og tungen lyste rødt i det åbne gab. Han løb stærkt, for Erik kørte godt til.

»Kom så, — kom så, Klovn! — Vi skal skynde os!« Erik holdt snoren godt ud fra cyklen. Nu og da måtte han sætte farten ned, når han skulle uden om biler, der holdt ved fortovet, men så snart, han kunne, satte han igen farten op. — Bare han nu kunne nå det! — Han skulle jo også klædes om!

Så langt havde Klovn aldrig før løbet. Et par gange måtte de standse op ved et trafik-lys, men ellers løb han og løb og løb og løb! Tungen kom længere og længere ud af gabet. Han skævede nu og da op til Erik. Nu kunne han faktisk godt tænke sig at sætte farten lidt ned, men Erik blev bare ved at trampe i pedalerne.

Lærer Poulsen stod ved skuret, hvor de klædte om. Han så på uret.

»Nå Erik, du er nok kommet med sidste tog, hvad! — Og hvad er det for en karl, du har med? — Du har fået benene rørt, hvad vovse, du er lige ved at tabe tungen!