Hakon Mielche

Bretagne

Lindhardt og Ringhof

Bretagne
Forsidebillede: Shutterstock
Copyright © 1976, 2019 Hakon Mielche og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726052664

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk
Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Officielt, geografisk og politisk begynder Bretagne, hvor Normandiet slutter. Nede i hjørnet af den trekantede bugt, som skiller Frankrigs opstoppernæse fra det spidse fipskæg. Pande, øjne og næse er Normandiet. Mund og skæg er Bretagne helt ned til, hvor Loire løber ud i havet – som overkanten af den høje flip.

Turistmæssigt er det ikke så svært at fordele dette mylder af udsøgte badestrande, borge, frodigt landbrugsland og vilde klipper, så hver får sin rigelige portion at skilte med.

Normandiet har vikinger. Bretagne pirater. Der er ikke noget at komme op at slås om. Men på et punkt overlapper de to berømte naboer hinanden.

Det er inde i bunden af bugten, hvor de engelske kanaløer ligger for anker – Guernsey, Jersey, Alderney og Sark.

Dybt inde i hjørnet ligger Mont Saint Michel.

Nogle turistbrochurer fortæller, at dette underværk hører under Normandiet. Andre hævder energisk, at det er her, Bretagne begynder.

Den vel nok mest saglige og nøgterne rejsefører – »Guide Michelin« – bringer salomonisk nøjagtig det samme kapitel om Mont Saint Michel i bogen om Normandiet og i den om Bretagne. Hvert ord og hver illustration er identisk. Jeg sluttede min bog om Normandiet med denne mangestjernede attraktion. Jeg vil tillade mig at begynde Bretagnebogen med samme emne. Den, som har læst om Normandiet, må så undskylde mig og springe frem til næste afsnit.

Overalt i den katolske verden finder vi kirker opkaldt efter Jomfru Maria. Vor Frue. De fleste helgener har fået tilegnet en eller flere kirker – men der er ikke mange Sankt Michel’er. Blandt de få er der en, som i berømmelse hæver sig himmelhøjt over alle andre. Det er den ude i bugten, som danner grænse mellem Normandiet og Bretagne. Den rangerer – i hvert fald turistmæssigt – på linje med Niagara Falls, Pyramiderne, Taj Mahal, Midnatssolen, Eiffeltårnet og Den lille Havfrue. Saint Michel ude i bugten har fuld ret til at bære sit hellige navn.

Det begav sig efter sigende sådan, at biskop Aubert fra Avranches på en udflugt til den lille klippeø faldt i søvn og fik besøg af ærkeenglen Michael, som befalede ham at bygge en kirke på stedet. Selv biskopper kan være skeptiske. Det lød mærkeligt, at nogen skulle kunne ønske en kirke et så fjollet sted. Men da han havde haft denne drøm tre gange på samme sted i årene 706 til 708, blev han klar over, at ønsket var alvorligt ment, og fik sat gang i byggeriet.

Kirken blev indviet den 16. oktober 709. Man har alle datoer og årstal i fineste orden, når det gælder den slags begivenheder.

Biskop Aubert var den første, der blev begravet under den nye kirkes hvælvinger. Som tak for sine fortjenester blev han udnævnt til helgen få år efter døden. Jeg ved ikke, om man senere har gjort ham til æresmedlem af den lokale turistforening – men han burde i hvert fald være det.

Jeg skal forsøge at give en opskrift på, hvordan man fremstiller en syvstjernet turistseværdighed som Mont Saint Michel. Begynd endelig ikke ud fra den fromme betragtning, at det religiøse moment kommer i første række, når Senor Alvarez, Mr. Brown, Sheik Ahmed-alRashid, Herr Schultze, Mishimachi San, Pan Krakilowski, Mynheer Volengracht, Bwana Mbstubwu og Olsen med kone og børn bestemmer sig for at drage til Mont Saint Michel. Kirkemæssigt kan Saint Michel slet ikke konkurrere med Sankt Peter i Rom, Notre Dame i Paris og kirken i Bethlehem.

Hemmeligheden er at man skal sørge for, at der på et ganske lille område findes lidt af hvert over en så bred front som muligt.

Man tager en ægte bymur med tårne og porte fra middelalderen sådan som man kan se den i Carcassonne eller Visby. Inden for den placerer man nogle dejlige bindingsværkshuse i flere etager, af samme årgang og lige så velholdte som dem i Rothenburg ob der Tauber. I dem installerer man komfortable hoteller og en lang række restauranter i alle prislag, fra luksus til cafeteria. Hver og en af dem af god kvalitet til rimelig pris. Man sørger for, at gæsten kan få internationale retter, hvis han insisterer på det – men lægger vægt på specialiteter fra det berømte normanniske køkken. Tripe a la mode de Caen, Kylling a la Normande, friske østers, hentet samme morgen i det lave vand nede i bugten, lækre omeletter, som de kun laves hos Madame Poulard – efter hendes bedstemors opskrift – og naturligvis verdens bedste ferske smør, mælk, ost, fløde, cider og calvados.

Ind mellem hoteller og restauranter strør man butikker, hvor turisterne kan købe de film og postkort, de skal bruge, og alle de souvenirs, de skal ha' med hjem til familien. Dejlige ting med ægte glimmer og små glaskugler med Saint Michel indeni. Når man vender bunden i vejret på dem, sner det over det pæne billede. De kan jo ikke vide i Hong Kong, hvor de fleste souvenirs bliver lavet, at det ville være et mirakel, hvis turisten oplevede en snestorm på Saint Michel.

Når man har presset alt dette sammen inden for ringmuren, trækker man den smalle gade opad, somme tider så stejl, at kørebanen må laves om til trapper. Trinnene skal være slidt hule af munkes og mere verdslige menneskers færden i tusinde år.

Langs den stadig stejlere stigende trappe anbringes her og der bastioner som dem på Kronborg – bare lidt ældre – hvor man kan puste ud, medens man nyder udsigten og siger »Næh – er vi så højt oppe!« Bilerne nede på parkeringspladsen ligner legetøj, og turisterne, som myldrer ud af busserne, ser ud som geskæftige myrer. Når man har hvilet benene, skal man også kunne hvile øjet i små kig ind i hyggelige, grønne gårdhaver bag smedejernsgitre, sådan som man kan finde dem i Sevillas gamle Barrio de Santa Cruz. Højere og højere – indtil man under tunge portes romanske buer nærmer sig toppen af bjerget. Der ligger munkeklosterets ærværdige bygninger, der findes dybe kældre, som vekselvis har været brugt til ædel vin og ulykkelige fanger. Her kan den dygtige og veltalende guide fremmane billeder af både landsknægte, riddere, kættere, flygtninge fra blodige krige og skandaløs korruption i det 16. århundrede, da enhver rig eller brutal lægmand kunne tilrive sig magten som abbed i klosteret, og da munkenes dyd og omdømme var langt under nulpunktet.

Uanfægtet af krige, epidemier og andre rædsler kom pilgrimmene i hundredetusindevis fra hele Frankrig og flere nabolande. De købte souvenirs i boderne nede bag ringmuren for 500 år siden, som vi gør det i dag.

De fyldte medbragte kasser med helligt sand fra stranden neden for klosteret. Mange hundrede af dem omkom, suget ned af kviksandet, som turisterne stadig advares mod.

Strømmen bliver ved. I vor tid regner man med, at Mont Saint Michel får besøg af cirka 400.000 turister og pilgrimme om året.

Revolutionen greb naturligvis også ind i klosterets skæbne. Munkene blev smidt ud, bygninger og skatte konfiskeret. Men det gik som overalt – da blodrusen havde lagt sig og fornuftige folk kom til, gled forholdene langsomt tilbage til det, de var før 1789.

Kun gjorde klosterets kældre og dele af abbediet tjeneste som statsfængsel højt op mod vort eget århundrede. Først i 1863 nedlagde man fængslet, og staten begyndte at tage sig af hele Mont Saint Michel. I anledning af 1000 års jubilæet – i 1966 – fik nogle benediktinermunke lov til at slå sig ned i de gamle bygninger og sørge for, at den kirkelige side af sagen blev bragt i orden. Derfor kan man igen høre messesang og orgelklang i den skønne gotiske kirke, der kroner denne pyramide af vidt forskellige seværdigheder.

På toppen af bygningen glimter en gylden statue af Sankt Michael i solen. Om ham fortæller Johannes Åbenbaring, 12. kap. 7-9:

»Og der blev kamp i himlen. Michael og hans engle gav sig til at kæmpe mod dragen og dens engle. Og den store drage blev nedstyrtet. Den gamle slange, som kaldes Djævlen og Satan, som forfører den hele verden, blev nedstyrtet på jorden og hans engle nedstyrtede med ham.«

Jeg aner ikke, om Churchill, Eisenhower, De Gaulle og Montgomery fik tid til at besøge Mont Saint Michel i 1944. Men jeg kunne godt li at vide, hvem af dem der mest følte sig som arvtager af gamle Michael, da de drog mod Berlin og Hitler og alle hans sorte engle.

Man kan knap nok tænke sig, at salig biskop Aubert tog forskellen på ebbe og flod i den lavvandede bugt i betragtning, da han bestemte sig til at adlyde Michaels bud om at bygge et kapel på den lille ø.

Ved højvande lå øen to kilometer ude i havet. Nu og da, når stormen piskede ind fra nord og drev frådende søer foran sig, var al forbindelse med klosteret umulig. Til gengæld kunne og kan man ved lavvande ikke øjne det åbne hav, selv om man stiger helt til tops i kirkens spir. 166 meter over daglig vande.

Under ebbe tørlægges et areal på cirka 300 kvadratkilometer. Da bliver der kun tilbage nogle småpytter, hvor forfjamskede småfisk og krabber, der kom for sent til toget, farer rundt i panik – i dødelig fare for mågernes luftangreb. I vor tid er man dog ikke udsat for at blive isoleret, hvis tidevandet skulle overraske en. En bred dæmning er blevet anlagt fra kysten til øen. I tusindvis af biler kan trygt parkere helt ude i skyggen af klosteret. Men man skal ikke lade sig friste til at vandre ud over de store sandflader neden for dæmningen for at søge efter det forsvundne hav.

Det kan blive tæt tåge, og så kan kun den, der har et kompas, finde vej.

Det kan ske, at tidevandsbølgen, når månen er fuld, kommer væltende tilbage med større fart, end almindelige mennesker kan løbe.

Og det kan ske, at man kommer ud i en af de lumske pletter med kviksand, hvor blandingen af vand og sand ser så uskyldig ud, men hvor man kan blive opslugt, inden der kommer hjælp, hvis nogen i det hele taget observerer hændelsen eller hører nødråbet, før munden fyldes med sand.

To gange om dagen skifter sceneriet. Vil man have det fulde udbytte af dette imponerende naturskuespil, bør man forsøge at få et værelse med balkon i et af hotellerne på øen. De er ikke dyrere end tilsvarende hoteller inde i land.

Der kan man i fred og ro nyde den usædvanlige oplevelse at se havet komme og gå – uden at lade sig distrahere af de tusinder af travle turister, som skubber til hinanden og maser sig op og ned ad trapperne for at nå det umulige i de to timer, bussen giver dem til Mont Saint Michel.

Og en måneskinsaften er helt vidunderlig.

Jeg har såmænd ikke noget imod at tro, at Gud skabte os nordboer af en klump koldt og sejt ler. Egentlig forekommer det mig på sin vis mere tiltalende, end at vi skulle stamme fra en fræk og klynkende abe.

Men jeg vil tillade mig at mene, at skaberen brugte andet materiale, da han skulle i gang med de mere sydlige, mere temperamentsfulde folkeslag. Måske kviksølv til latinerne, asfalt til negrene – og gloende lava til kelterne.

Dem træffer man bedst i ufortyndet tilstand i Skotland, Irland, Wales og Bretagne.

Hvor de oprindelig kom fra er – som for alle andre menneskers vedkommende – rene gætteriet. Men det hævdes jo, selv af kloge mennesker, at Paradiset og Babelstårnet lå et sted i Mellemøsten, et godt stykke mod sydøst, nede omkring Eufrats og Tigris" delta. I nærheden af Kuwait.

Derfra skete udvandringen mod alle verdenshjørner, da befolkningen blev for tæt. Misvækst, indbyrdes stridigheder eller eventyrlyst tvang stammerne til at bryde op for at skabe en eksistens under andre himmelstrøg.

Undervejs udviklede de sig forskelligt. Den deling i etniske grupper, som vi lider under i dag, kom til verden.

Om kelterne ved vi med sikkerhed, at de cirka fem hundrede år før vor tid havde bredt sig temmelig meget i Europa. De havde forsøgt at underlægge sig Spanien og Portugal, hvor ibererne dengang boede. De nyankomne blandede sig hurtigt med de fastboende. Resultatet blev et kraftigt krigerisk folk, som romerne døjede meget med at underkue, da de begyndte at brede sig ud over det nuværende Italiens grænser.

Som bekendt havde Cæsar en masse vrøvl med gallerne, da hans legioner marcherede mod nord langs Rhône og Rhinen.

Gallere var romernes navn for kelterne.

De havde generet Italien temmelig alvorligt, inden Rom blev en stormagt. De trængte ned gennem Norditalien og kom til Rom, som de ødelagde og plyndrede 390 år før Kristi fødsel. Fra Posletten marcherede de mod øst og syd og besatte landene omkring den nedre Donau, fandt vej ned i Grækenland, gik over Bosporus og ind i Lilleasien, hvor apostlen Paulus blev gode venner med nogle af deres efterkommere. Han skrev i hvert fald breve til galaterne.

At de også var sejlet over Kanalen og havde underlagt sig de primitive stammer i England og havde etableret sig overordentlig fast i Frankrig bør anføres med streg under for de to lande blev kelternes sidste tilholdssteder, da bøtten vendte og romerne slog dem på alle fronter. De kom i klemme mellem de legioner, som prøvede på at underlægge sig det nordlige Europa, og de barbariske germanske stammer, som boede i de store skove øst for Rhinen. Romerne fulgte kelterne over Kanalen, da Cæsar fandt ud af, at han kunne hente tin i Cornwalls miner, men de behandlede dem såmænd meget pænt.

Værre blev det, da romerne var vendt tilbage over Kanalen og havde trukket tropperne hjem fra Frankrig og de andre kolonier for at prøve på at holde sammen på hjemmefronten, hvor upålidelige senatorer, oprørske slaver og nyopdukkede kristne menigheder skabte uro i hjertet af verdensriget. Så fik kelterne i England ikke fred ret længe. Barske jyder, angler og sakser dukkede op på kysterne og bosatte sig i de egne, romerne havde forladt.

Kelternes kampånd var ikke hvad den havde været i gamle dage. Den var blandt andet blevet stækket af den milde kristendom, som de nyankomne barbarer fra den anden side af Nordsøen ikke var generet af. Kelterne blev trængt ud i rigets periferi, op i Skotland, over på Irland, ud i Wales. Nogle af dem flygtede tilbage til fastlandet og slog sig ned hos dem af deres stammefrænder, som var blevet i det tyndt befolkede Bretagne og havde fået lov til at leve i fred der.

Hvis nogen følte trang til at underkue dem, fandt de hurtigt ud af, at de bretonske keltere i fuldt mål havde bevaret deres forfædres iltre kamplyst og frihedstrang.

Bretagne blev for Frankrig, hvad Nordirland er for England i vor tid.

FLB betyder Fronten til Bretagnes Befrielse. Bretagne hedder Brittany på engelsk og Breiz på keltisk-bretonsk.

På en masse biler kan man se en speciel nationalitetsplade: BRZ.

Den var forbudt i lang tid, for den demonstrerede lidt for tydeligt, at Bretagne ønskede at blive opfattet som en særlig nation. Men nu kører breton’erne rundt med den, uden at nogen tager anstød – officielt i hvert fald.

FLB er både et officielt politisk parti og en undergrundsbevægelse. En sammenligning med irernes IRA er nærliggende og naturlig.

Victor Hugo skrev for længe siden:

»Bretagne er en gammel oprører ... mod romerne og frankerne, mod monarki og revolution, mod kongernes guvernører og republikkens repræsentanter ...«

En trediedel af de 2,5 millioner breton’er taler bretonsk, som franskmænd ikke forstår et ord af, hvis de ikke har studeret det.

Selv Rollos og Vilhelm Erobrerens normanner kom til kort, da de prøvede på at erobre naboriget. Først så sent som i 1532 kom Bretagne ind under franske kongers styre. Men oprøret ulmer stadig under overfladen. Nu og da slår det ud i hede flammer – provokeret af et eller andet, som måske for udenforstående kan synes uvæsentligt. Noget med landbruget – med sproget – eller med arbejdsløshedsproblemer – eller andre lokale problemer.

Der har været bombeattentater her og der ... Turisterne mærker ikke disse strømninger under overfladen. De synes bare, at breton’erne er så dejligt anderledes, og de går helt amok med film- og fotokameraer, hvis de dumper ind i en af de mange lokale processioner på helgeners fødselsdage eller ved kirkens højtider.

Så kommer de nationale kostumer ud af det gamle, udskårne skab i stadsstuen. Så bliver de ellers så uanselige gamle bondekoner forvandlet til middelalderens borgfruer, til eventyrprinsesser, til trestjernede turistattraktioner.

Det er navnlig hovedbeklædningerne, der adskiller Bretagnes kvindekostumer fra folkedragter i andre egne. Selve dragten er sort – ved særlige lejligheder prydet med et farvestrålende, broderet forklæde – men hovedtøjet er altid og alle steder kridhvidt, af kniplingsstof og stivet og nystrøget. Nogle modeller ligger som en flad pandekage på issen. Andre er arkitektoniske kunstværker – runde tårne, som hæver sig en halv meter over det sorte hår, der er bundet stramt i knude. Sløjfer her og fichu er der. Hver landsby har sin særprægede model. Der findes ældre damer, som ved hjælp af hovedtøjet øjeblikkelig er i stand til at kunne fortælle, hvorfra en medsøster kommer.

Og man regner ellery med, at der findes over 1000 forskellige variationer.

Mændene trækker i mere jævne dragter. Sort kofte, sorte bukser og sort, rund filthat med et bånd om pulden, som giver et strejf af farve. Hatten minder om landsbypræstens daglige hovedbeklædning.

Der er en tydelig forskel på brugen af Bretagnes og andre landes nationalkostumer. De er ikke et koketteri til glæde for turisternes kameraer og ikke kun uniform for folkedansere. De er et led i den fanatiske selvhævdelse, som findes på så mange felter i Bretagne. Fra sproget og BRZ på bilerne til en enkelt bombe i ny og næ.

En af deres egne, digteren Chateaubriand, skrev om sine landsmænd at »deres humoristiske sans er lige så smidig, som deres karakter er stædig« – og han ramte i plet. Breton’erne er keltere, kelteren er mystiker. Før kristendommen kom til landet, troede de på utallige guder i menneske- og dyreskikkelse. Druiderne var deres præster, og mere end det – de var samtidig politikere, dommere og videnskabsmænd, højt hævet over resten af befolkningen. Deres kendskab til stjernernes gang over himlen var fremragende, som ægypternes og de mexikanske indianeres var det. De udgjorde et aristokrati, en frimurerorden, og det kostede tyve års studier at arbejde sig op gennem graderne.

De virkede som læger, troldmænd og astrologer, der tog varsler af stjernernes stilling. De fungerede som profeter, der kunne se ud i fremtiden ved at studere fuglenes flugt og offerdyrenes indvolde. Menneskeofringer fandt sted under natlige ceremonier i de hellige vi er. Som regel gik det dog kun ud over dødsdømte forbrydere.

Romerne sympatiserede naturligvis ikke med den slags barbariske skikke. De gik hårdt til værks mod druiderne – måske navnlig fordi de betød lige så meget politisk som religiøst.

Romerne gjorde hvad de kunne for at missionere for den gudetro, som de selv havde overtaget fra grækerne, der havde hentet den i Lilleasien. Men da romerne var rejst hjem, varede det ikke længe før der skulle skiftes guder igen. Nu kom kristendommen til kelterne.

Jupiter blev afløst af Treenigheden. Den romerske mytologis store, mindre og småbitte guder og halvguder blev erstattet med Jomfru Maria, apostlene og flere tusinde mere eller mindre tilbedte helgener. Kelterne i Bretagne havde knap nok haft tid til at stille sig om fra druidemystikken til romernes guder, før man forlangte, at de endnu en gang skulle skifte spor på vej mod saligheden og det evige liv, som de allerede troede på, da de ofrede mennesker under mystiske ceremonier. Der er derfor intet at sige til, at Bretagnes kristendom blev lidt anderledes end den normale. Mere fanatisk, mere mystificeret, bedre forsynet med templer til gudsdyrkelse end det er normalt i en befolkning på 2½ million. Ni katedraler, tusinder af kirker og kapeller og utalte valfartssteder og hellige kilder.

Blandt de vilde klippelandskaber, på de nøgne heder og i de mørke skove vrimler det med ånder, feer og dæmoner af begge køn – og det er ikke bare eventyr. Mange har set dem, flere har følt deres trolddomskunster på deres eget skind ... Det vrimler også med figurer af helgener, som paven i Rom aldrig har hørt om.

Deres primitive portrætter i udskåret træ, i grov granit eller sandstensskulptur stirrer en i møde fra nicher i kirker, fra flotte kapeller med masser af vokslys og fra de – for Bretagne så karakteristiske – fremstillinger af Golgatha, som ses mangfoldige steder i tilknytning til kirkerne, navnlig i landdistrikerne. Calvari’erne. Disse udendørs altre stammer helt tilbage fra pestens tid i det 16. århundrede – nogle blev til som en offergave til de himmelske magter i håb om, at de så ville holde den sorte død borte fra byen og egnen. Andre kom til senere, som tak for at man var sluppet helskindet gennem denne frygtelige periode.

Alle er de mål for valfarter – både for religiøse, historie- og kunstinteresserede og ganske ordinære turister med notesbøger og kameraer.

De store skulpturer stammer fra samme periode og har derfor samme helhedspræg, men antallet af figurer og navnlig udførelsen af kunstværket varierer fra det helt primitive til det raffinerede. De består af en sokkel, som nu og da er forsynet med en alterniche, viet den lokale helgen – eller med en relieffrise, som fremstiller episoder fra Jesu liv fra fødsel til dom og død. Oven på soklen står en vrimmel af figurer i grupper, som viser passionens hovedaktører – romere, jøder og Kristus på vej op ad Via Dolorosa i forskellige situationer. Som centrum for dette myldrende folkeliv af små granitfigurer rejser sig de tre kors. Foran det midterste står gruppen af kvinder med Jomfru Maria i centrum – som man kender fra fromme kirkemalerier.

På nogle af calvari’erne har kunstneren anbragt en eller flere tværarme under Kristusfiguren. På dem har han ladet de hellige kvinder stå, hævet over hoben. Det er groft. Det er naivt, i mange tilfælde udført af lokale håndværkere. Måske netop derfor virker disse calvari’er så kraftigt og gribende.

Breton’erne kunne ikke nøjes med en almindelig låge ind til deres kirkegårde. Adskillige steder har de rejst en veritabel triumfbue.

Denne portal til kirkegården er ikke ulig de romerske triumfbuer, somme tider med tre buer og forsiret med skulpturer. Den står som et symbol på at den afdøde – hvis han eller hun har opført sig ordentligt – gennem dødens triumfbue passerer ind til det evige liv og himlens herligheder.

Det skete dengang som nu, at et gravsted måtte sløjfes for at give plads for et nyt. Jeg aner ikke, hvad man i andre lande gør ved de jordiske rester af den, som må vige pladsen for næste logerende – men i Bretagne opbevarer man knoglerne stablet nydeligt op i specielle »ossuaires« – benhuse. I nogle byer er dette benhus blevet til et separat kapel med alter og helgenfigurer, hvor messer kan holdes for de døde.

Men også uden for kirker og kirkegårde breder beviser på folkets gudsfrygt sig over Bretagne. Langs veje og på korsveje står ældgamle stenkrucifixer. Nogle af dem har stået der i flere hundrede år. Det menes – men ingen kender tallet med sikkerhed – at der er spredt 20-30.000 af disse kors over landsdelen. I det 16. århundrede pralede biskoppen i Leon af, at han personlig havde ladet 5000 sætte op.

Alle disse pompøse arbejder i den tunge lokale granit er en direkte fortsættelse af fjerne forfædres religiøse traditioner – fra dengang da Bretagne af gode grunde endnu ikke var blevet et kristent land – fra dage som ligger årtusinder før Kristi’ fødsel og korsfæstelse – længe før romerne og længe før kelterne kom til landet. De ligger her og der som store stenaldergrave og vældige mindesten, om hvis historie der kun kan gættes. De giver et imponerende perspektiv ned gennem Bretagnes fortid – fortæller om en kultur og teknik, der på mange måder virker lige så forbløffende som det, vi har lært om de gamle ægyptere, kinesere, inkaer og mayaer.

Måske er det høfligst, inden man drager ud i landet, at aflægge en visit i hovedstaden. Kommer man fra Saint Michel, er det noget af en omvej. Fra Paris er det lige på ruten og et meget bekvemt sted at trække vejret efter 350 kilometers kørsel. Rennes har små 200.000 indbyggere, flere fortræffelige hoteller og mange udmærkede restauranter, men når det er sagt skal det også siges, at Bretagnes hovedstad er den mindst bretonske af samtlige byer i landsdelen.

Dette er absolut ikke nedsættende ment – men søger man efter særpræg, så er Rennes ikke stedet. Den er en moderne storby, med hvad dertil hører af godt og ondt.

Det er en travl by, sæde for administrationen og centrum for et stort landbrugs- og industridistrikt, der ikke har tid til at kokettere med fortiden. Rennes er grænseby. Mellem Bretagne og Frankrig. Karakteristisk er det, at det er de gamle verdslige bygningsværker, som tager luven fra de i forhold til byens størrelse ret beskedne kirker. Justitspalæet får to stjerner i Michelins guide. Domkirken ingen, selv om man indrømmer, at altertavlen er værd at se på.

Justitspalæet var i sin tid Bretagnes gamle parlamentsbygning. I det 17. århundrede var der 100 til 120 parlamentsmedlemmer i Bretagne. Pladser i den lovgivende og dømmende forsamling kunne købes for, hvad der i dag svarer til 350.000 kroner. Dermed sikrede man sig, at kun medlemmer af de rigeste familier i landet fik noget at skulle have sagt.