Jørn Jensen

Den sorte gravsten

Illustreret af
Niels Bach

Lindhardt og Ringhof

Den sorte gravsten
Copyright © 2009, 2019 Jørn Jensen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726053784

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

For sidste gang

Lukas sidder på sit værelse og venter på, at det skal blive mørkt. Kniven, der skal bringe ham tilbage til 1700-tallet, ligger på bordet foran ham. Han lader fingrene glide hen over de slidte figurer, der er skåret i skæftet.

De ser afrikanske ud og får ham til at tænke på Tom, som han har lovet at hjælpe om bord på sukkerskibet, så han kan komme hjem til sin mor på Sankt Croix.

Det er let at forstå, at Tom vil hjem til sin mor. Men hvilket liv venter ham der? Skal han arbejde som slave, når han kommer hjem?

Det bliver hårdt, men måske er det bedre for ham at være slave end at bo her i byen og blive jaget af drengene. Hvis de fanger ham, ender han med at blive vist frem på markeder af nogle gøglere.

Tom vil selvfølgelig hjem til sin mor. Han må også have nogle venner, og selv om de er slaver, har de sikkert tid til at være sammen.

Det er svært for Lukas at forstå, at Danmark i 1700-tallet havde en koloni, hvor der arbejdede slaver. Det er godt, at det hører fortiden til.

Hans fingre stopper ved et ansigt, der er skåret i skæftet. Gad vide, hvem det skal forestille?

Han vender kniven og ser figurerne på den anden side. Den ene ser ud som et træ. De andre er utydelige, men en af dem ligner en sten.

Tom ved selvfølgelig, hvad figurerne forestiller, for det er hans kniv. Men Lukas kan ikke spørge ham om det, for så afslører han, at han har kniven. Det må Tom ikke vide, for så vil han have den.

Kniven betyder meget for Tom.

Den betyder meget for dem begge to. Uden kniven vil Lukas ikke være i stand til at komme frem og tilbage mellem den tid, han selv lever i, og Toms tid: 1700-tallet.

Det vil han aldrig kunne forklare Tom, så han må ikke se kniven. Det er lettest for dem begge på den måde.

Da Lukas igen ser ud på vejen, er det ved at blive mørkt. Nu er det tid til at tage ind til akacien.

Han børster tænder og siger godnat til sin far og mor og lader, som om han er på vej i seng.

Hans mor spørger, om lektierne til i morgen er ordnet. Lukas beroliger hende med, at klassen skal op i domkirken om formiddagen, så de har ingen lektier for.

Hans far og mor plejer ikke at gå ind til ham, efter han er gået i seng, så de vil ikke opdage, at han er væk en times tid. Længere tid tager det nok ikke at hjælpe Tom.

Han sætter forsigtigt kniven i bæltet og åbner vinduet, der vender ud mod haven. Lydløst lader han sig dumpe ned i blomsterbedet under vinduet. Han dukker sig og løber under stuevinduerne og når uset hen til carporten, hvor cyklen står.

Lidt efter suser Lukas af sted mod biblioteket. Det er en dejlig varm sommeraften. En af de milde aftner, der er alt for få af. Foran en café på Algade sidder en masse mennesker ved bordene og snakker.

Gadelygterne er blevet tændt, men det er ikke rigtigt mørkt. En dæmpet latter fra caféen når ham, da han hopper af cyklen ved Bagergården.

Ingen af dem, der sidder på caféen, ved, hvilke dramaer der udspillede sig her i 1700-tallet. De ved intet om bagerens pige, Ane, der var syg. De ved heller ikke noget om Tom eller om gøglerne, der ville tjene penge på at vise ham frem på markeder. De ved nok ikke engang, at der lå en sukkerfabrik i Sankt Ols Stræde, hvor sukker fra Sankt Croix blev renset.

For ikke at tale om bødlen. Tænk, hvis han pludselig kom gående med øksen over skulderen og satte sig ved caféen og bestilte en øl.

Lukas kan ikke lade være med at smile ved tanken. Det kunne være fedt.

Han fortsætter forbi Bagergården. Det sidste stykke vil han gå. Det haster ikke med at komme hen til akacien. Tom er i sikkerhed hos bødlen. Der sker ham ikke noget, så længe han bliver der. Det er først, når de skal ned til sukkerskibet i havnen, det kan blive farligt.

Lukas sætter cyklen ved hegnet til bibliotekets have, hvor akacien står. Da han er sikker på, at ingen ser ham, kravler han over hegnet. Der er mørkt på biblioteket, så han behøver ikke at være nervøs for, at nogen ser ham.

En uro fylder ham, da han tager kniven frem. Han er ikke bange for de små sitrende stød, den giver ham, når den bliver presset ind i træet. Han er nervøs for, hvordan det vil gå, når han igen er i 1700-tallet.

De to andre gange var det ved at gå galt. Første gang blev han overfaldet af en flok drenge og måtte flygte. Anden gang var han ved at blive solgt sammen med Tom til nogle gøglere. Kun i allersidste sekund slap han fra dem og reddede sig tilbage til sin egen tid.

Hvad vil der ske denne gang?

Forhåbentlig skal han bare følge Tom ned til havnen og sørge for, at han kommer med sukkerskibet.

Nogle råb oppe fra Algade river ham ud af tankerne. Okay, så er det nu, det skal ske.

Han sætter beslutsomt spidsen af kniven mod træet og presser den ind i den knudrede bark. En sitren breder sig fra kniven gennem hans hånd videre ind i kroppen, og alt bliver tåget.

Kniven

Lukas støtter sig til træet og kommer langsomt til sig selv. Han hiver kniven ud og genkender straks klosterets park, som den ser ud i 1700-tallet.

Han lytter efter lyde, der kan afsløre, om drengene er her, men der er helt stille. Hverken drengene eller de to gøglere, der forfulgte ham, er her.

Han gemmer kniven i lommen på det gamle tøj, han igen har på, og skynder sig ud af parken. I lommen rasler de to rigsdalere, han fik af bageren for medicinen. Dem må han huske at give til bødlen.

Han går op på Algade mod Sankt Ols Gade. Sidst han var her, forhindrede drengene ham i at gå ned til bødlen. Nu er de væk, så han når uhindret frem til huset.

Efter nogle hårde bank på døren bliver den åbnet, og Tom kommer til syne. “Skynd dig ind,” siger han og hiver Lukas indenfor.

“ Hvor blev du af?” spørger Tom. “Jeg var bange for, at du ikke ville komme. Du skal hjælpe mig med at komme på skibet i nat.”

“ Det ved jeg,” siger Lukas. “Drengene løb efter mig, så jeg var nødt til at gemme mig. Nu er jeg her. Er du klar til at gå?