Hans Christian Hansen

Alex på nettet

Illustreret af
Jørn Villumsen

Lindhardt og Ringhof

Alex på nettet

Copyright © 2004, 2019 Hans Chr. Hansen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788726064490

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. Ny computer

Alex har savnet det - alt, alt for længe.

Hvorfor går det altid ud over ham?

Det har været så kedeligt og uretfærdigt.

De andre har i årevis væltet sig i computere og anlæg og tjat og spil – og Alex har bare stået der med åben mund og polypper.

Hans forældre har godt nok en gammel, gullig oldsag af en computer – en totalt ubrugelig maskine. Uden adgang til nettet, uden printer ... uden noget som helst! Fuldstændigt latterligt.

Og den har han måttet klare sig med.

Men nu er det slut.

Nu kan de bare komme an!

Han har fået ny computer.

Et top-moderne anlæg med alt tilbehør.

Netadgang, kæmpe fladskærm, scanner, lydkort, printer – alt!

OK, det er hans forældres PC - altså på papiret – de har betalt den, det er klart, men det er jo også dem, der tjener penge. Men Alex tænker på den som om, den er hans. Han har fået, hvad han fortjener. Nu kan han snakke med.

I lang tid har han været nødt til at forsvare sig, altså for at klare sig – og det har jo ikke gjort ham mere populær i klassen. Tværtimod! Men det har været nødvendigt.

Han ville ikke gå der og være flov over ikke at være med på vognen. Han blev jo mobbet!

Så han har råbt op om, at han ikke fattede, hvorfor de gad bruge tid på sådan noget åndssvagt noget som computere. Og han har råbt op om, at de var godt dumme, fordi man blev dummere og dummere, jo mere tid man sad foran en computerskærm. Det var nemlig blevet undersøgt. Nej, hvor har han hånet dem.

Han gjorde det, fordi han syntes, han var nødt til det, men vidste godt, at det var fordi, han var misundelig.

“I ender som nogle slatne grøntsager – fuldstændigt visne oveni knolden!” råbte han og gik sin vej – alene.

De andre stod tilbage og grinede ad ham.

Det var alle mod en. Han havde ikke en chance.

Men de skulle i hvert fald ikke tro, at det var fordi de ikke havde råd i hans familie.

Det var en håbløs kamp.

Man kan ikke kæmpe mod udviklingen.

Og det ville hans forældre ikke tro på, selv om Alex kæmpede det bedste, han havde lært for at overbevise dem.

“Jeg kan slet ikke snakke med!” råbte han. “Nogle gange går jeg rundt og dødkeder mig, fordi vi ikke har en ordentlig computer. Hvad har I tænkt jer? Det er ikke til at vide, hvad jeg kan finde på, når I ikke køber en computer. Har I tænkt på det? Man kan meget nemt havne i noget kriminelt, hvis man ikke har noget fornuftigt at tage sig til!”

Hans forældre hørte ikke efter.

Hans far var meget fast i sin mening. Han ville ikke høre tale om at bruge så mange penge på noget, han ikke selv havde forstand på – eller brug for.

Hvis Alex skulle arbejde på computer, måtte han gøre det i skolen.

Sådan var det. Han var ikke til at rokke.

Så sagde hans mor, at hendes arbejdskammerat havde en brugt computer, de måtte få. Den var kun 5 år gammel.

“Glem det!” råbte Alex. “Vi har lig nok i huset!”

Hvad tænkte de på? Det var lige før, det var mishandling. Han burde melde dem til børnetilsynet – hvis kommunen havde sådan et kontor.

Men det er heldigvis blevet andre tider.

For ikke længe siden blev de indkaldt til samtale på skolen. Det gør de 2 gange om året.

Normalt er Alex ikke med. Men denne gang havde han bare at følge med, sagde hans far, så han med egne ører kunne høre, hvad de sagde om ham. Han var træt af den spand møg, de fik i hovedet. Altid det samme. Det var så pinligt. Han var nervøs – svedte og havde hjertebanken.

Alex forstod det ikke.

Alex’ far havde en respekt for skolen og lærerne, som Alex ikke fattede. Det sad i ham fra den gang, han selv gik i skole.

Alex havde svært ved at læse, og stavning var det ikke for godt med, og han havde svært ved at falde til i klassen. Tit var der klager over hans opførsel – hans far fik knopper af altid at få det at vide.

Alex var ikke spor nervøs, fordi han da godt vidste, hvad klasselærer Ove ville sige. Han gjorde sig hård og var ligeglad. De kunne bare komme an.

Men han havde godt nok ikke drømt om, hvad der kunne komme ud af sådan et møde.

Heller ikke, at Ove kunne være så positiv.

Det var helt vildt.

Både hans far og mor var med til mødet. De lyttede og var meget stille hele tiden – næsten højtidelige – som om de var bange for, at Ove skældte ud.

Alex undrede sig igen og så på sin far, som sad med et påtaget smil og svedperler på overlæben og nikkede til Ove.

Ove var jo bare et menneske, som man sagtens kunne bilde den ene løgnehistorie efter den anden ind! Hvad var de bange for?

Han talte længe om, hvordan det gik med Alex – og så kom den sædvanlige historie. Alex var udmærket klar over det.

Han lod som ingenting og sad bare og knipsede med en kuglepen.

“Hold så op og hør efter!” hvæsede hans far arrigt og flåede kuglepennen fra ham.

“Jeg ved ikke, hvad jeg skal stille op,” sagde Ove. “Men Alex er slet ikke motiveret for skolearbejde.”

“Det er død-kedeligt,” sagde Alex. “Jeg har jo også altid fejl i det, jeg laver. Det er for svært. Man mister lysten.”

Ove nikkede.

“Men der er kun en vej,” sagde Alex’ far. “Du må knokle. Det måtte jeg. Sådan er det at gå i skole.”

“Det er bedst, når lysten driver værket,” sagde Ove. “Er der slet ikke noget i skolen, du synes er sjovt?”

“Jo, computeren,” sagde Alex. “Men den er næsten aldrig ledig. Vi er jo mere end 24 i klassen!”

Ove sad lidt og nikkede, inden han sagde:

“En computer er faktisk et fantastisk hjælpemiddel. Man kan lære rigtig meget ved en computer. Der findes programmer, hvor man kan lære at stave og læse og regne – sjove programmer og lærerige spil. Har I en computer derhjemme?”

Han så på Alex’ forældre.

“Joh ...” sagde hans far. “Vi har jo sådan set en, men ...”

“Glem det!” brød Alex ind. “Vi har kun en antikvet – eller hvad det hedder! Den skal på museum!”

“En hvad?” spurgte Ove.

“En ant...an...den er 100 år gammel!” sagde Alex. “Den kan ikke noget!”

“Nåh ja,” smilede Ove. “Det kan jo godt være, at de nyeste programmer kræver lidt nyere hardware. Udviklingen går hurtigt.”

“Den er jo ikke gratis,” sagde hans far.

“Det er en god investering,” mente Ove. “Computere har uanede muligheder. Også for Alex.”

“Og det er jo fremtiden,” sagde Alex. “Der findes computere alle steder. Man er nødt til at kunne og vænne sig til dem. Er det ikke rigtigt, Ove?”

Ove nikkede.

“Det er rigtigt, Alex. Lidt har du da hørt efter i timerne.”

Da samtalen var slut og de kørte hjem, kunne Alex ikke lade være med at minde dem om, hvad Ove havde sagt.

“Vi er ikke døve,” svarede hans far surt. “Og så snakker vi ikke mere om det.”

“Nej, nej, selvfølgelig – det er klart!” sagde Alex. Og her to dage efter er den der.

Installeret af firmaet – alt virker.

“Når man skal investere, kan man lige så godt gøre det ordentligt,” siger hans far. “Nå, hvad siger du så? Så er der er cyber-world i dagligstuen!”

Han er helt pjattet og griner. Alex kigger op fra skærmen.

“Super!” siger Alex. “Nu kører det!”

“Det er en trænings-computer,” siger hans far. “Husk det. Vi får fat på nogle programmer, hvor du skal træne stavning, læsning og regning!”

“Selvfølgelig,” siger Alex. “Det er klart!”

2. En trænings-computer

Det kører for Alex.

Skolens computer kan godt pakke sammen. Den her er lyn-hurtig med de nyeste programmer i.

Han har inviteret Frede fra klassen med hjem. Han er klassens computer-nørd. Han sidder altid foran computeren. Både hjemme og i skolen. Det er vildt, hvad han kan med en mus.

Frede siger god for udstyret og installerer de spil, som Alex har bedt ham om at tage med. Han har jo en masse, han skal have indhentet. Og der er rigeligt med plads på harddisken.

“Jeg synes, du sagde man bliver dum af at arbejde med computer,” nævner Frede.

“Det skal du ikke tænke på,” svarer Alex. “Jeg tager chancen. Der er en risiko ved alt!”

“OK,” siger Frede, som både kan snakke og køre rundt i computeren med musen og klikke så hurtigt, at Alex bliver helt svimmel. Tænk, at han kan finde rundt!

“Bare sig til, hvis der er noget, jeg skal hjælpe dig med,” siger Frede, som for en sikkerheds skyld lige sætter et anti-virus-program til, som han henter ned fra nettet.

Virus har Alex før hørt om, men har ikke rigtig forstået det.

“Virus,” siger han, “er det ikke, når man er syg?”

“Jo,” svarer Frede. “Man skal virkelig være på vagt. Man bliver smittet sådan her!”

Frede knipser med fingrene for at vise, hvor hurtigt det går.

“Gør man det?” siger Alex.

“Men nu er det klaret,” siger Frede. “Men man skal være på vagt alligevel.”

“Det er med at holde sig for munden, når man hoster, siger Alex.”

“Det kan man godt sige,” svarer Frede.

Og så spiller de. De hygger sig – Alex er vild med de spil, Frede har installeret.

Hurtigt er der gået 2 timer og pludselig står Alex’ mor i stuen.

“Nå, der er gang i Dracula eller vampyrerne – eller hvad det er, det hedder,” siger hun. “Har I siddet her hele eftermiddagen? Klokken er over 5.”

“Frede er ekspert i computere,” forklarer Alex. “Han har foræret mig nogle spil. Det er vildt fedt!”

“Det er da heldigt, at Frede er her. For jeg har købt nogle programmer på vej hjem, som skal installeres. Kan Frede ikke gøre det?” spørger hun.

“Det kan vi godt finde ud af,” siger Frede.

“Det er nogle trænings-programmer, som Alex skal arbejde med. Der er både et med danskopgaver og matematikopgaver. Det ser spændende ud,” siger hun.

Hun lægger dem på bordet.

“Det er også dem, vi har i skolen,” siger Frede. “Dem bliver man hurtigt træt af - det er det samme og det samme hele tiden.”

“Nå, men Alex har sikkert godt af at arbejde med dem hver dag. Her har han jo computeren for sig selv.”

Og så må de afbryde spillet for at få lagt de nye programmer ind og det irriterer Alex.

“Vi spiller videre om lidt,” siger han.

“Prøv så at gå ind i dansk-programmet,” siger Alex’ mor.

Frede klikker sig ind.

“Er det stave-programmet, du mener?” spørger han.

“Ja, prøv det,” siger Alex’ mor.

Frede åbner programmet og der viser sig et billede af en flagstang og under den er der 9 felter, hvor man kan skrive bogstaverne i flagstang.

“Hvad går det ud på?” spørger Alex’ mor. “Hvor ser det spændende ud!”

“Man skal stave til ’flagstang’!” siger Frede.

“Det kan jeg ikke,” svarer Alex med det samme.

“Jo, prøv nu!” siger hun.

“Du får en stjerne herovre, hvis du staver rigtigt,” griner Frede og peger på skærmen. “Du får præmie!”

“Prøv nu!” bliver hun ved. “Vil du ikke have præmie.”

“Gu’ vil jeg da ej!” råber Alex. “Vi var lige i gang med at spille og så kommer du ... gu’ vil jeg da ej, når jeg ikke kan!”

“Så vil jeg!” siger Alex’ mor. “Flyt dig Alex!”

Og pludselig sidder hun der og staver til ’flagstang’ og ’letmælk’ og ’spinat’ og en hel masse andet lige gyldigt. Og hun får den ene stjerne efter den anden.

“Hvor er det sjovt!” griner hun. “Hvornår er jeg færdig?”

“Aldrig!” svarer Frede. “Sådan en computer bliver aldrig træt. Det er det, der er fidusen. Man bliver så træt af det til sidst.”

“Alex,” siger hans mor. “Du skal også prøve – kom nu!”

“Jeg går lige ind i et andet niveau,” siger Frede. “1.–2. klasse. Det er der mange i vores klasse, der er på. Sådan.”

“Jeg går da i 5. klasse,” siger Alex.

“Ja, ja, det er helt i orden,” sukker Frede. “Bare prøv – for din mors skyld!”

“Ja, prøv nu!” siger hun.

Alex skal stave til ko og is og sø og den slags – og lidt efter har han 10 stjerner og der kommer en abe frem med hat på hovedet, der jubler og klapper som om der var fødselsdag.

“Flot Alex!” udbryder hans mor og klapper i hænderne. “Det er da spændende, synes du ikke?”

“Da ikke når man går i 5. klasse,” siger Alex. “Kom, vi spiller Fredes spil igen.”

“Næ, næ, næ,” siger hans mor. “Vi fik computeren, fordi du skulle øve dig i dansk og matematik – prøv igen.”

“Nu styrer du dig!” råber Alex vredt. “Det er dybt åndssvagt at sidde og stave til gaffel og skål og spinat og sådan noget. Det gør vi jo i skolen! Frede, vi skal spille – kom!”

“Hallo, unge mand,” siger hans mor skarpt. “Vi har købt og betalt en dyr, dyr computer for at du skal arbejde ved den og blive god til at stave og regne og så skal du ikke sidde og spille spil! Vi har taget lån i banken!”

Alex er ligeglad med, hvad hun siger. Han er allerede inde i Fredes spil.

“Hører du, hvad jeg siger!” næsten råber hans mor. “Ellers slukker jeg på væggen!”

Frede har rejst sig og siger, at han nok hellere må hjemad. Han har lovet at købe pizza for sin far på vej hjem. Klokken er mange.

Tilbage sidder Alex dybt inde i spillet, mens hans mor hidser sig op bag ham.

Pludselig hiver hun stikket ud af væggen. Sort skærm.

Alex himler op.

“Hvad laver du, er du rigtig klog!” råber han. “Man kan ødelægge hele maskinen, når man bare hiver stikket ud – er det det, du vil! Hard-disken brænder sammen!”

“Alex, vi må have en snak om det her,” siger hun.

“Jeg er ligeglad!” råber Alex. “Du har jo ikke forstand på noget som helst med computere. Hvor er det åndssvagt!”

Han går ud af stuen for at løbe efter Frede.

“Alex!” råber hun efter ham.