Gustafsson med muntascherna

Fritidsnöjen

Saga

Fritidsnöjen
Omslagsfoto: Shutterstock
Copyright © 1958, 2019 Gustafsson med muntascherna och SAGA Egmont, an imprint of Lindhardt og Ringhof A/S Copenhagen
All rights reserved
ISBN: 9788726074482

1. E-boksutgåva, 2019

Format: EPUB 2.0

Denna bok är skyddad av upphovsrätten. Kopiering för annat än personligt bruk får enbart ske efter överenskommelse med Saga samt med författaren.

Lindhardtogringhof.dk

Saga är ett förlag i Lindhardt og Ringhof, ett förlag inom Egmont-koncernen

HAN OCH HON

Ang. Advent

Baronen låg i sin säng på det stora sjukhuset. Nattens kyla hade klätt det svarta plåttaket utanför fönstret i en frost som gnistrade under morgonens klara sol. Ett starkt ljus silade in genom rutorna, över sängens vithet och över de bleka armarna med blå rännilar under den tunna huden.

Baronen tänkte.

Hans akvarellblå ögon gick till frosten, tanken följde tätt efter, gick förbi och stannade kring en nykrattad gårdsplan framför ett vitkalkat hus med svart skiffertak. Han hade sin dubbelbössa under armen, en vacker Creusot med handskuren pistolkolv av valnötsrot och damaskerade pipor. Luften var hög och lätt syrlig som ett rätt tempererat Mosel. Natten hade varit kall med en dunig dimma under de tidiga timmarna, men så bröt solen fram, och gräsmattans strå började resa sig under frosten.

Gårdens grus knastrade under kängorna när jaktsällskapet samlades, och hundarna hängde som iglar i jägarens koppel. Marken bortåt skogen var djup av frost, den låg som spårsnö. Dagen lovade mycket. Hans smårutiga ljusgrå plusfours hade den rätta längden ovanför den engelska jaktdamasken, och han fick ett gott intryck av sig själv. Detta satte hans själsliv i en behaglig susning, och han väntade bara på att de tunga skulpterade ekdörrarna skulle skilja sig åt. Ty på det säteri han gästade var det sed att jaktsällskapet inte drog till skogs förrän de svingat sina gröna jägarhattar framför värdinnan medan hon stod som en skräddarsydd Diana på slottstrappan ...

Aj, aj ... åldern tar ut sin rätt. Han hade faktiskt tuppat av, och solen som den diva den är hade blivit stött och dragit sig bakom knuten.

Han flyttade fram guldklockan på pärlemorstället som nu låg i skugga och var gråbrunt som gammal hud. Boetten var stängd, och därför lät han blicken vila på det adliga vapnet. Med en tung andning som hos domestiken brukade gå över till en suck konstaterade han tidens hastiga flykt när man kommit in i hösten. Tjugu år hade gått sedan femtiårsdagen då han fått detta smycke, där rubiner inramade den friherrliga kronan.

Egentligen hade han tänkt sig att det här skulle få bli hans sista jakt. Friherrinnan hade sökt övertala honom att spara sina krafter till middagen. Han hade vacklat litet, men när han sedan tagit fram sin bössa och strukit med sin ådriga hand över kolvens valnöt som fått en djup ton av årtiondens spännande grepp på jaktpasset kunde han inte stanna hemma.

Dagen hade börjat bra. Han hade fått ett par lyckade skott och med vidgade näsborrar dragit in den snabba doften av krutrök innan denna med ljudet gick upp i den musserande höstluften. Och så skulle det hända under sotad ås, hemma på veklingarnas parkettgolv.

Han hade haft hedersplatsen vid värdinnan i kardinalröd guldtrådssammet från Venedig, varmt korresponderande med höströda lönnblad i det rustika ekbordets dekoration. Han hade nått en fulländad formulering i sitt tacktal sedan han dissekerat de villebråd mannen möter på livets jaktstig och knutit ihop slingan med en vacker rosett kring det ädlaste, kvinnan — toppad i värdinnan ...

Så när hans kinder fått den rätta värmen av bourgogne och kvinnornas spröda applåd och han bjudit värdinnan armen för att stiga ut i bruset, som han förmodade även fanns utanför hans blod, just då hände det. Ett höstligt lönnlöv med förgängelsens melankoli i sin jordiska doft hade fallit på parketten där han satte sin lackkänga.

— Hur står det till med baronen i dag då?

Baronen vände lätt förlägen på huvudet, ty han hade inte väntat ronden just nu.

— Åja, det blir ju litet långt.

— Ett lårbensbrott är dock en allvarlig historia, och vi är mycket nöjda med förloppet.

Systern, som följde doktorn tätt i hälarna som hans bättre jag, underströk utlåtandet med fladdrande långa ögonhår över leende ögon. Baronens ädla kinder fick en högre färg. Advents stilla frid hade nått hans bädd, och hjärtats slag blev hastigare under trycket av en spirande godhet. Hans arm arbetade lätt när han plockade fram en flaska av det ädla portvin som ålder aldrig degenererar:

— Får jag bjuda på ett glas?

— Vi tackar, sade doktorn som den goda psykolog han var, och så blev det tre fyllda glas. Doktorn höjde sitt mot dagern så att det fick den djupa rubinfärgen: Vi skålar väl för baronens ben då!

Baronen höjde sitt huvud från kudden av medfödd artighet och grep glaset:

— Herr doktor, sade han, ty hans mor var tyska, låtom oss i stället skåla för systers ...

Hans snabba jägarblick svepte hastigt över hennes vackert välvda vrist under den sedesamma kjollängden, så tömde han sin blick i hennes. Samt glaset.

Ang. Ädelt

»Kvinnan är det vackraste som finns!»

Denna sanning inregistreras av Sköld, inte han med »robur et securitas»-tryggheten och säkerheten — utan chefen för Nationalmuseet, folkvisemålaren Otte.

Men det är sommarkvinnan, professorn menar, med det dekolletage vinterkappan döljer för artisten, som bör ha rätt att se det vackra även i det vackra. Picasso ser ju så mycket annat eftersom han arbetade på en tvättinrättning i sin hårda ungdom. För honom blir nog även kvinnan avig och rät.

Då det emellertid är konstnärerna som ger en impulser till att se, beslöt jag att själv gå ut på fältet och supa ögonen fulla av skönhet. Jag förklädde mig lätt till turist: lådkamera och sandaler, byronskjorta. Denna klädsel gjorde mig ledig och tankarna lätta som sommarmoln över vikens blå vatten. Jag blev den glade vandringsmannen med jägarhatten i hand, glödritade lappsleven i svångremmen och sången på tungan:

»Upp i fjällen går vi,

blåa höjder når vi,

vinden blåser bort all dalens rök och damm ...»

Den fuktiga doften av hundraårig mossa trängde genom muntaschens palissad, och jag satte nosen i vädret som en ung ren, vädrande vildmarkens romantik. Jag tog ett jättekliv upp på en hög sten, och så förledande var doften att det tog mig en stund innan jag kom underfund med att jag befann mig på plattformen till spårvagn. Här framför mig stod hon, som Otte Sköld menade. Hon var den nordiska sommaren, ljus ovan horisonten, ett solgult ansikte, fjärran från det solstekta ideal som mera liknar rökt korvskinn, lätt utåtsvängda fotleder som gör att hon till synes aldrig står tungt. Rödbruna bufflar och cowboys lekte på hennes ljusa Bembergsiden, och själv var hon ett byte. Bakom henne stod nämligen mannen, lång och direktörsassistentmässig, på väg mot höjderna och bilen. Han lade sina händer om hennes axlar som en förvaringspärm, littera A. Han böjde sig ner över det lilla livet för att höra hennes ord, som han inte brydde sig om, utan kysste hennes kind mitt ibland oss.

Till förargelse för kvinnan från hatt- och kapperioden, men till förnöjelse för oss äldre pacifister, som gärna skulle ge kyssen och därmed kvinnan ett större utrymme i de internationella konversationerna. Men utan en omoralisk mörkläggning, nota bene.

Emellertid gjorde sinnesrörelsen mig törstig. Då jag förgäves spanade efter en porlande bäck med kristallklart vatten att väta muntascherna i, steg jag av framför ett näringsställe. Jag upptäckte att jag var vandrarklädd och beslöt gå in köksvägen. Men här fanns i alla fall tvenne stigar, en till kokerskans varma rike och en till kallskänkans mera frostiga. Då det närmast är värmen som gör sommarkvinnan så vacker steg jag in till kokerskan.

— Härlig värme, jublade jag och knäppte upp min byronskjorta i halsen.

Hon knäppte igen sin — moralisk upprustning — och öste fräsande sky över en anonym stek. Här kom jag snart underfund med att det är skillnad på värme och värme, och när det var ett s.k. fint ställe blev det mig uppenbart att jag ingenting hade att frukta för att jag saknade slips.

Därför satt jag snart ute på restaurangverandan med hela sommarmysteriet utanför fönstren. Här kunde jag snart notera att professorn inte var ensam upptäckare av sommarkvinna. Vid varje bord med en sådan lysande stjärna satt det också en from marskalk, som drack näring för sin subtila själ ur hennes varma ögon. Och han blev givmild, bestrålningen gick ända in till plånboken, och han vattnade gärna sin brud. Men så slog en kornblixt plötsligt igenom den sidenblå horisonten, och det blev oro vid mitt grannbord:

— Vi ska inte slösa!

En virkad vit vante lade sig varnande över en fet hand, som darrade till i periferin av ett cyniskt skratt:

— Vadan skulle just jag spara!

Kvinnan hade ett fint ådernät över sin näsa, och sparsamhetskampanjen gjorde det djupare. Jag tänkte att det var väl den goda hustrun, som ömmade för sina barn på kolonin, medan han föreföll att ha den moderna fräna inställningen: hällre än att barnen svälter äter jag själv.

— Jag vill nämligen betala min del, dekreterade hon.

Detta förändrade plötsligt bilden. Han blev konfunderad som om konklusionen kommit före premisserna.

— Det vore väl skamligt att inte betala för mig när jag har 900 kr. i månaden.

Stoltheten gav hennes vita isättning i bringan en högre lyster, men han sken i alla fall inte upp av hennes generositet.

Jag betalade min enkla frankfurterkorv, tände min lykta och fortsatte vandringen. Men jag märkte ej stenarna på stigen därför att jag grubblade över problemet: bör den bjudna kvinnan redan vid måltidens beställning meddela att hon själv vill betala sin del, eller ska hon dröja därmed tills klockan klämtat för sju och en halv?

En varm måne kröp upp bakom södra bergen och problemet suddades ut.

Ang. Lyckan

»På en bänk vid vägen gamle tiggarn satt...»

Men jag satte mig på en bänk vid Mälarstranden, under unga björkar, som niger inför västan, och bland bomullsflickor som nu står i blom. De förs långsamt framåt av en inre vind, som bestämmer musiken i stegens svikt, och det hattlösa håret fladdrar som en antenn till lönnliga drömmar.

Sommarn är här, tänker jag och sätter hatten på näsan till skydd mot sol och vandrande stjärnor.

— Som dom klär sej, en annan har väl också varit ung. ..

Det är en mörkklädd kvinna med hund i knät och nerz om halsen som öppnat sin ventil. Jag säger ingenting då jag förstår att det inte är första gången hon och hunden utbytt sådana tankar. Han gäspar och tungan transpirerar i värmen.

— Men vi fick arbeta, vi, både bittida å sent.

Hon vände nu orden mot mitt öra.

— Visst kan arbete vara bra, men det är tidsödande, svarade jag slött för att inte lägga bränsle på bålet.

— Va ska de bli av dom där en gång i tiden, fortsatte hon, bunden av en redan färdig tankegång.

— Hustrur, unga vackra, sparsamma ...

— Sparsamma!

Nu slog lågan opp.

— Ja, de går barbenta om sommaren för att spara pengar åt mannen.

— Så att han kan supa opp strumperna också.

Jag vände mig artigt mot henne och av något inre tvång klappade jag hunden:

— Den moderne äkta mannen super inte, han dricker rödvin med sin hustru till salladen som han själv blandar i den ljust luftiga matrumsmiljön.

— Men det finns matsalsmöbel av ek, dyster ek tillåmed.

Hon funderade nu ett slag så starkt att hon log, och jag förstod att hon var inne på en ny tankebana.

— Första platsen jag sökte, det glömmer jag aldrig. De hade en ekmöbel i salen och den skrämde mej, så jag sa till frun att jag reflekterar inte. Så vände jag och gick.

Hunden gäspade som om han hört det tidigare.

— Tror min herre på ödet? frågade hon sedan hon tagit ögonen från en flicka som skred fram med krökta armar, hängande väska och stel rygg och blicken redan bakom drömhorisonten.

— Jo, om det går dåligt.

— Tror ni inte att jag på äldre dar blev gift med en person som just hade ekmöbel, en i svart ek, och med skinnklädda stolar.

— En gammal ungkarl, sa jag, med cigarrök i tapeterna.

— Men min herre spår ju sant!

— Något som jag har gemensamt med alla sibyllor ...

— Jag kanske skulle tatt varning av ekmöbeln den gången också, för efter nåt år blev det både si å så. Han började ta sin käpp om kvällen och gå ut utan ett ord — när han kom hem hickade han.

— Äktenskapet var alltså hundlöst ...

Hon puttade mig lätt i sidan:

— Precis! När det blev som tristast och hickan kom tätare måste jag söka opp en sån där äktenskapsmedlare.

— Deras makt är begränsad.

— Precis! Men det här var kanske en frånskild, för jag fick ett gott råd: skaffa en hund! Det lät ju underligt, men jag började i alla fall läsa hundannonserna. Jag hade nog varit inne på tanken själv ibland, då jag förstod att han var djurvän för han brukade gå på Solvalla.

En ung allvarlig flicka gick förbi med en svart pudel bland barnvagnarna, hunden i knät blev orolig.

— Och så kom han i huset?

Jag klappade hunden varsamt på huvudet utan att han tog blicken från pudeln.

— Han har varit hos oss i åtta år nu och vi skulle aldrig kunna tänka på att skiljas från honom.

— Du är alltså en skatt, mumlar jag och stryker föreningslänken mothårs.

— Skatten, missförstår hon, den betalar han gärna, det blir billigare så, säger han.

— Och hickan har kanske gått över ...

Hunden avbröt med ett ståndskall på en ensam flicka som stannat framför oss och lade violett på sina unga läppar.

Med lila bryter man sorgen.

Ang. Farväl

De kom hand i hand utan att se tåget de skulle åka med. Det låg där vid perrongen som en lång kedja av önskningar efter något annat. Föraren såg om sin maskin med ett intelligent ansikte. Han skulle ju svara för att drömmen blev verklighet eller, utan hans förskyllan, en besvikelse.

En stationskarl i oljig overall kröp fram under vagnar han kontrollerat kopplet hos. Han var ung och smidig med ögon även för annat än sitt arbete. Paret, som han nästan stötte ihop med, svepte han in i en hastig blick. Han såg deras sammanflätade händer. Men en granskande skepticism i hans min sade att han inte riktigt trodde på den kopplingen.

De gick nu kind mot kind under klockan med ett naket ljus där den stora visaren hänsynslöst ransonerade samvarons sista minuter.

De fick lätta knuffar av kassar dräktiga av storstadens håvor i händerna på stadiga kvinnor med romantiken bakom sig och tunga väskmän framför sig. Deras häftigaste längtan just nu var att få en fönsterplats och ringa blir då allt annat, även ett romantiskt par utan annat bagage än varandras hjärtan.

— Tag plats, var god stäng dörrarna!

Det kom som en åskvigg ur högtalaren, och avskedets obeveklighet knöt deras händer fastare.

— Arvid ...

Det var han som skulle resa och nu stod på plattformen. Hennes röst var som en vit tråckeltråd som ännu en stund ville hålla ihop två skymningsmörka tygstycken.

— Mar-ga-re-ta ...

Han skanderade namnet för att nita fast varje skarv. Men nu måste han släppa hennes hand när en allvarlig konduktör kom med sin svarta reversalbok under armen för att definitivt stänga grinden. Han skar av den romantiska tråden utan att blinka — han hade väl varit med om så många under sin långa tjänst att de låg som spindelväv för hans glasögon.

— Du skriver snart...

Hon gummerade fast sina ögon på honom, ett dubbelt porto för säkerhets skull.

— Det är hemskt att skiljas, sa han utan att besvara hennes fråga, och en liten skeptisk vind rörde i hans lockar.

— Men Arvid, vi skiljs ju inte, det blir aldrig avstånd mellan oss.

— Bara hundra mil...

Han hade fått något annat i sin blick sedan deras händer släppt, något som nästan sa att en tråckeltråd ju alltid kommer bort.

— Och i kväll är man ensam ...

Hon lade huvudet på sned med det sorgbundna allvar fiolisten får när han spelar ut en evig längtans vemod.

— Vi är väl tre i sovvagnen, gissar jag.

Han försökte få upp en jargong för att stödja avskedets svaghet när ett grönt ljus från stinsens lampa smög sig genom mörkret. Den långa tågormen morgnade sig med små ryck, men så slingrade den i en stilla rytm ut ur stadens ljus.

Hon följde efter tåget och vinkade med sin vänstra hand, hjärtats semafor. Det var en underlig hand, tummen hade ingen särskild karaktär, utan såg ut som ett femte finger, alla skurna ur samma stycke. Den hade en mild smeksam melodi som den unge mannens öra kanske inte hade förmågan att uppfatta.

När jag lämnade scenen och gick in i kupén för att åka till det darrande norrskenets land tänkte jag: någon av fiskarna kanske släpper i skilsmässans vida vatten.

Och ingen fisk är större och värdefullare än den som släpper.

Ang. Bostadskö

Han hette Erik, hon Erika, och det blev deras öde. Hon hade ställt sig i bostadskön, ty fästmannen var på annan ort ännu. Han hade stått där i två år. Om ett år och nio månader skulle han därför vara framme vid målet. Hon hade tre år och nio månader kvar. Båda hade dock ett gemensamt: en slät guldring på det därför avsedda fingret.

Bostadssocialvårdsassistenten bakom pulpeten vindade litet och fick hennes förnamn till hans efternamn och hans till hennes. Då log de mot varandra, och leendet följde dem ut på gatan, där de stannade och presenterade sig för varandra, en formsak. Men namnförväxlingen hade satt djupa spår i deras sinnen — hennes ljusa och hans mörka — och de hade svårt att skiljas på trottoarkanten. Han var dock en portfölj allvarlig man med båda fotterna i företagsekonomin, medan hon med sina skrattande tänder närmade sig engångsinflationen.

När de i skymningen bröt upp från drinkarna på baren var de Erik och Erika och hade varandras telefonnummer.

Han var från väst och hon från öst, men alltid träffades de två. Ringarna var smala, då det ju gällde att hålla nere bosättningskostnaderna, men de började ändå tynga. Tiden fick vingar, månaderna flög sin kos och det närmade sig påsk, som ju ska firas med bot och fasta. Men de åt anka och kysstes med hjärta och mun.

En dag fanns det bara märken efter ringar på deras fingrar. Det var då han fick meddelande att han stod vid sina drömmars mål, om förti kvadratmeter med matvrån. Hennes förverkligade dröm skulle te sig likadan, ty dessa drömmar är standardiserade. Hon hade två långa år dit. Man får då inte förtänka henne att hon skingrade tankarna med att hjälpa honom sätta upp gardiner, ljusblå som en fri dröm.

Hon kände det naturligt när hon bröt ut ur kön och gick med honom till pastorsexpeditionen för att ta ut lysning.

Här var ingen kö, om tre veckor kunde de dra ner rullgardinen i det egna tjället. Det var en vacker rullgardin med en lantgård i rosa och kvinnor i vita fotsida klädnader. En vagn höll och ett brudpar steg ur, medan tvenne husor i spetsmössor neg på trappan.

— Du, sa Erika en kväll, ty motivet gav dem alltid samtalsämnen, tror du inte att han fått kämpa för henne? Det verkar så på hans anletsdrag.

— Jo, han ser segersäll ut. Förr fick mannen kämpa för bruden nu får man bruden medan man kämpar för bostaden.

Han måste kyssa bort ett melankoliskt moln som höll på att bildas på hennes panna.

— Om hon nu inte fått ta honom för pappan, som väl fann bostaden för ringa, och då han älskade henne lika ömt som sina aktier, så kanske hon dött i svartrost ...

— Bleksot, hette det på den tiden, korrigerade han ömt, och strök hennes ljusa hår. Hon hade varit anställd i en kriskommission.

— Ja, ungdomens drömmar är underliga. Vet du vad jag drömde en gång?

— Om mej, sa Erik egocentriskt utan att blinka.

— Nej, om tre rum och kök.

— Jo, man bör ju alltid ta till med prutmån.

— Men varför kunde inte den drömmen förverkligas?

— Med framåtskridande följer alltid en tillbakagång, på annat håll.

Erika började skratta.

— Skrattar du åt så allvarliga ting?

— Ja, du har så otäckt rätt! Min fästman som kom bort i bostadskön var vid SJ, och jag har hört att han sörjt mera över att de ska ta bort guldgalonerna på uniformen än att jag försvann.

Han strök henne alltjämt över håret, men utan att le:

— Det är vad han förlorat på framåtskridandet — till exempel stoppade bänkar i de folkliga kupéerna. En vacker dag kanske framåtskridandet skridit dithän att även generaldirektörens guldsmidda paradmössa kommer i farozonen.

Hon började bli trött, gäspade med hela näbben som en fågelunge:

— Jag undrar hur våra barn en gång i framtiden får bo ...

— I en fågelholk med television.

— Och barnbarnen …

— Flugsnapparen bygger ofta sina bon i ihåliga träd. Hannen är ovan svart med en fläck på vingen, men eljest vit. Honan är grå, grå ...

De släckte lampan, och hemtrevnadens lantgård i rosa var försvunnen.

Ang. Eva och Adam

De stod i det lilla moderna köket, barnlösa. Men de hade sin första tryckkokare och omslingrade studerade de nu med spänning dennas beteendemönster. Han var nämligen diplompsykolog med tysk examen i vilken ingår fyra terminers studier i grafologi. Det var hennes kupiga bokstäver han fallit för därför att redan de skvallrat om hennes sensualism. Hon bar köksbestyren till ära rödrutig bomullsblus, som gav liv åt armarnas hull, han hängande ylletröja från skrivbordsarbetet.

I väntan på tryckkokarens första yttringar fortsatte de ett samtal:

— Även om det var Eva som först föll för Satans frestelser måste Adam anses vara den i första hand skyldige eftersom han var mänsklighetens överhuvud.

— Redan då, kanske du bör tillägga, skrattade hon och såg på honom under sina tunga ögonbryn, som han med sin starka känsla för det ursprungliga lyckats naturskydda mot noppning.

— Med Satan behöver man inte mena något starkare än juveleraren eller kramhandlaren.

— Kramhandlaren! fortsatte skrattet, man känner sig trygg som i ett museum i din famn.

Han såg på henne med egoism, som hunden på benet, det var dock hans intelligens som upptäckt pärlan:

— Eva kan betraktas som ett slags förmedlare mellan djävulen och Adam.

— Men bara där någon skillnad finns, förstås!

Han såg nu på henne djuppsykologiskt, sedan på tryckkokaren, men motarbetade en stigande tanke att de hade beröringspunkter. En tår från ingenstans började rinna utför kokarens bekymmerfria ansikte och vattnade tanken ...

— Du menar väl inte att allt detta stått i en tidning som utges av påven?

Med kvinnans säkrare intuition lösgjorde hon sig och närmade sig tryckkokaren.

— Jo, sa han och kände en fläkt av livets tomhet, i varje fall i en som utges från Vatikanen.