Ken Jacobsen

Den sidste sommer

Lindhardt og Ringhof

Den sidste sommer
Copyright © 1995, 2018 Ken Jacobsen og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726075021

1. e-bogsudgave, 2018
Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1. KAPITEL

Jeg tror, det var den aften, vi holdt fest nede i Charlottes fars værksted, det hele begyndte.

Som sædvanlig var jeg ved at fyre den af som Elvis og sprang rundt og filmede. Faktisk var jeg nok den eneste, der ikke lagde mærke til, at de kom ind, for jeg stod med ryggen til.

Jeg opdagede ikke engang, at der blev skruet ned for musikken, for jeg stod med høretelefoner på og havde fandens travlt med at brøle ind i mikrofonen.

– Be bop a lu la, hun er mit spædbarn...

Først da Jesper hev høretelefonerne af mig, opdagede jeg, at jeg var det eneste, man kunne høre i hele rummet.

– Elvis... Mikkel for fanden. Prøv lige at se der, hviskede han.

Da jeg vendte mig, opdagede jeg, at de andre stod og gloede på en lille flok, der var kommet ind. Det var ikke nødvendigt med navneskilte for at fatte, hvem de var. Mine damer og herrer. Tysker med alle vennerne. Vores lokale svar på en krydsning mellem en sindssyg pittbullterrier og en sulten grib. Sekstensytten år og sindssyg.

Det er ikke, fordi han er stor. Nej, det er mere, fordi han er så forbandet fej.

Hvis vi havde fået lejlighed til at lægge arm, kunne alle andre end Lille Lars sikkert have lagt ham ned. Men Tysker venter aldrig på, at en eller anden skal nå så langt. Hans typiske reaktion er at smække den anden en i kraniet, før man når at blinke med øjnene.

Tysker havde som sædvanligt vennerne med. Jeg kendte kun en af de andre fire, men det var med garanti ikke på grund af deres høje intelligens, de drønede rundt med en psykopat som Tysker.

Som en majestæt med følge skred flokken frem i lokalet med retning lige mod os i baren. De havde alle sammen samme pillede hoveder, og deres vinylpelse var ikke til at tage fejl af.

Jeg stod selv henne ved køleskabet. Det var tydeligt, at alle var ved at skide i bukserne. Jeg var ikke meget for at spille helt. Leden ved det hele fik det til at snurre i maven på mig.

Deres piger blev stille stående lige inden for døren. På en eller anden måde kunne man fornemme, at de heller ikke rigtigt kunne lide det show, der var på vej.

Vi andre var mindst fem gange så mange drenge som dem, men der var ikke en af os, der skulle have klinket noget.

Som en anden superhelt stillede Tysker sig op og stirrede på Lille Lars.

Ligesom løverne, tænkte jeg. De udvælger sig også altid den svageste i flokken.

Det vil være noget af en løgn at påstå, at Lille Lars er stor. Han kunne let smutte ind i børnehaven og snuppe deres frugt, uden der blev lagt mærke til det.

Stilheden gjorde ondt. Et eller andet sted ønskede jeg bare, at en eller anden ville slippe en skid.

– Hej, kom det halvkvalt fra Lille Lars.

Tysker sagde ikke noget. Han langede bare ud og snuppede nogle CDere fra bardisken, hvor vi også havde anlægget stående.

– Er I ved at vaske op? grinede han tørt.

Uden at fortrække en mine dumpede han dem ned i bowlen en efter en.

Jeg sværger den dag i dag, at det ikke var for at spille helt, for det ville være lige så tåbeligt som at campere på en motorvej, men langt borte kunne jeg høre min egen stemme.

– Det er sgu da for åndssvagt, røg det ud af mig.

Med det samme skiftede Tysker mål, og alle gloede på talentet, der netop havde pisset Hitler op ad benet.

– Hvad siger du, Pinocchio? sagde han så stille, at man skulle tro, han var bange for at bruge konsonanterne.

Hvis der var en eller anden i lokalet, der havde blinket med øjnene, ville man have hørt det, så stille var der. Men så kom det.

Jeg ved ikke rigtig, hvad der skete, men pludselig lå jeg bare og rodede rundt på gulvet.

Dum, som jeg var, rejste jeg mig igen, og i det samme hamrede Tysker nok en gang en knytnæve lige i synet på mig.

Endnu en gang kom jeg vaklende på benene og mærkede nu, hvordan blodet løb ned fra mit ansigt.

Et kort øjeblik stirrede jeg ind i Tyskers kolde øjne, så kom knytnæven igen.

I et brag røg jeg ind i baren og videre ned på gulvet. De behøvede ikke at tælle. Det kørte rundt for mig. Lydene blev ved med at komme og forsvinde igen.

Da jeg prøvede at rejse mig igen, fornemmede jeg, at stemmerne kom nærmere. I tågen kunne jeg se Tysker, der så mere end forvirret ud. På en eller anden måde var reglerne vel, at jeg skulle blive liggende og skrige om nåde, men jeg havde jo ikke gjort noget.

Det var lige der, jeg opdagede hende. I en underlig slowmotion trådte hun ud af flokken henne ved døren. Igennem tågerne hørte jeg hendes stemme.

– Hold nu op, Jan! råbte hun.

Uden rigtig at vide hvorfor, vendte alle hovedet og så på hende.

Måske var det overraskelsen over, at Tysker havde et navn. Jan!?

Med en hurtig bevægelse skubbede hun det lange, sorte hår om bag ørerne.

En anden pige med kort, mørkt hår trådte frem ved siden af hende.

– Kom nu! råbte hun.

Tysker stirrede et øjeblik på mig. Så vendte han sig og smækkede en knytnæve lige i sækken på Lille Lars, der knækkede sammen.

Uden så meget som at værdige os et blik, drejede han om på hælen og skred sammen med sit følge ud af lokalet.

Stilheden var total. Alle stod bare og stirrede på porten. Først da vi kunne høre deres knallerter forsvinde, kom der endelig liv i forsamlingen.

Nu er jeg ikke ligefrem typen, der får ondt af mig selv, men jeg må nok indrømme, at jeg ikke havde det dårligt med pigernes hænder, der prøvede at lege sygeplejersker.

Selvfølgelig begyndte der en diskussion, om vi skulle ringe efter politiet, men før den kom for godt i gang, daffede jeg af med Charlotte og en af hendes veninder.

For fanden, hvor gjorde det ondt i mit hoved.

Jeg ved ikke hvordan, men inden der var gået ti minutter, befandt jeg mig på Charlottes forældres badeværelse.

2. KAPITEL

Jeg stod med hovedet ind over håndvasken og prøvede at få min næse til at holde op med at bløde.

– Du skal altså have skyllet de der bukser, kom det læspende fra Charlottes veninde, der vist nok hed Irene.

Ikke nok med at de havde temmelig travlt med at hælde alt, hvad de kunne finde af syrer og ætsende væsker på min flækkede læbe, men de forlangte også at få lov til at rense blodet af heltens tøj.

Inden der var gået to minutter, var veninden forsvundet med alt mit tøj, og jeg befandt mig i gummisko og underhylere på Charlottes forældres badeværelse.

– Her, sæt dig ned, logrede Charlotte og fik mig møffet ned på toilettet.

Det var nok fordi, jeg stadig var groggy efter Tyskers modelarbejde, at jeg ikke rigtigt fattede, hvad der skete omkring mig.

– Du skal have hovedet bagover, sagde hun og klaskede en våd klud i ansigtet på mig.

Det dunkede ad helvede til i hele kraniet. Heldigvis havde jeg ikke fået noget at drikke, for så havde jeg sikkert ligget og gylpet i tønden.

– Det var sødt af dig at redde Lars, trøstede Charlotte.

Redde Lars? Jeg havde sgu ikke tænkt mig at redde nogen som helst. Jeg var bare forbandet dum og kunne ikke holde min kæft på det rigtige tidspunkt.

– Ham Tysker er et dumt svin, fortsatte hun.

Jeg mumlede et eller andet uforståeligt som svar. Det var da meget pænt af hende med al den sympati, men lige nu havde jeg mest af alt lyst til at komme hjem.

Pludselig var den der. Et eller andet sted på min ryg kunne jeg mærke en pigehånd begynde at køre op og ned.

Det kunne selvfølgelig være meget rart at sidde på et lokum i underdrenge og blive nusset på ryggen af en sød pige.

Charlotte var såmænd en sød pige, men den måde hun begyndte at nusse mig på, mindede mig mest af alt om en behåret mekaniker, der prøver at slibe rasten af en gammel Opel.

Hvordan fortæller man en pige, som man har gået i klasse med siden børnehaveklassen, at hun mest af alt minder én om en flodhest i løbetid?

Charlotte var som sagt en sød pige, men det eneste fremmedord hun kunne var Coca Cola.

Jeg ser ikke mig selv som nogen Don Vidunderlig, men der er altså nogen, jeg på forhånd kan sige, at jeg aldrig vil blive kæreste med.

Så faldt ordene. De ord, som jeg kendte alt for godt.

– Mikkel, der er noget, jeg har tænkt på.

Shiiiiiiiit. Alarmklokkerne kimede, og der lød en hylende sirene i mit hoved.

Der er noget, jeg har tænkt på. Sikke noget pladder. Hvad ville komme som det næste? Jeg synes, at der er for meget vold i verden. Jeg bryder mig ikke om ost på pizza. Nej, kære venner, det næste hun ville sige var. SKAL VI TO IKKE KOMME SAMMEN?

Selvfølgelig kunne jeg svare ærligt, men det ville kun afstedkomme, at hun ville hade mig for livstid, udelukke mig fra alle festerne og sælge en god historie til veninderne.

Mikkel, svinet, der lokkede mig ud på et toilet og prøvede at voldtage mig.

Jeg kunne selvfølgelig ofre mig. De fleste forhold i ottende klasse holder alligevel ikke længere end en bakke flødeboller i en andenklasse.

Men jeg var faktisk ikke så interesseret. I stedet valgte jeg at spille syg.

– Åhhh, sukkede jeg og kravlede over til håndvasken.

– Bliver du dårlig? stammede Charlotte og var der med det samme med kluden.

Jeg satte ind med flere varianter af „jeg er vel nok dårlig lyde”.

Charlotte fes rundt. Der var faktisk ikke den pille eller forbinding, hun ikke tilbød mig.

Ikke nok med at hun sørgede for mig, men jeg tror også, at hun lavede hovedrengøring samtidig. Der måtte åbenbart ikke være nogen spor efter massakren på Mikkel.

Det endte med, at jeg igen sad på lokummet, nu med en ispose på øjet. Udenpå havde hun monteret en af sin lillebrors bleer, til at holde posen på plads.

Roen faldt langsomt over hende.

– Mikkel, begyndte hun igen.

Det var tydeligt, at hun ikke havde glemt sit optræk til den store kærlighedsscene.

– Tror du ikke snart, at mit tøj er tørt? fik jeg hostet frem.

Et øjeblik stod hun helt stille og gloede på mig.

– Jeg kan da gå ned og se efter, svarede hun stille.

– Det ville være utroligt sødt af dig, smilede jeg med mumiehovedet.

Som en femårig, der lige havde fået penge til en is, strøg hun ud ad døren.

– Bare vent her, blinkede hun til mig, lige før hun lukkede døren efter sig.

Vent her. Hvad fanden havde hun ellers tænkt sig? At jeg skulle drøne tilbage til festen kun iført underhylere og gummisko?

Jeg gik hen og gloede ind i spejlet. Med besvær fik jeg bleen af. To små klisterfiduser havde fået godt fat i håret på mig.

Der var nogle store røde og blå mærker ved øjet, men det så ikke så slemt ud. Det værste var læben.

Jeg prøvede forsigtigt, om jeg kunne rykke i nogle af tænderne, men de sad heldigvis fast.

Forsigtigt listede jeg ud og opdagede, at jeg stod inde i Charlottes forældres soveværelse. Nu er det ikke, fordi mine egne forældre bor som de kongelige, men det her lignede sgu noget, jeg kun havde set på film.

På væggene var der klistret strå op, og der var fyldt med billeder af kinesiske mænd og damer, der bollede.

Midt i det værelset stod der en dobbeltseng, der var lige så stor som hele mit værelse. Den var prydet med et stort tæppe med en leopard, der jagede en lille pige.

Jeg følte mig pludselig dårligere og listede ud på lokummet igen.

For fanden, hvor jeg ventede længe. I hvert fald mindst ti minutter.

Problemet var jo, at jeg ikke bare kunne rende ned i Charlottes forældres vaskekælder og rive mit tøj ud af tumbleren.

Endelig hørte jeg stemmer ude på gangen.

Jeg rejste mig og var på vej ind i soveværelset, da jeg opfattede, at det umuligt kunne være Charlotte, der havde sådan en dyb stemme. Det var brugtvognsforhandler Frederiksen, og han havde kurs lige mod sit soveværelse.

I en fart sprang jeg ind på lokummet og fik slukket lyset. Hvad fanden ville han sige, når han fandt en femtenårig dreng på sit lokum. Måske ville han tage en hyggelig sludder med mig om dyret på hans sengetæppe, men det var langt mere sandsynligt, at han ville få mig anholdt for usædelig optræden og få mig spærret inde på Sankt Hans.

Jeg turde dårligt trække vejret. Det gjorde Frederiksen til gengæld. Fra mit skjul opfattede jeg, at den storprustende mand var ved at smide tøjet.

– Kommer du ikke, Vera? brølede han med en stemme, der kunne få landsholdet til at vende sig i Idrætsparken.

Et andet sted i huset kunne jeg høre en kvinde, der svarede et eller andet.

Jeg formodede, at konen var på vej ned for at se til festen. Uden at tænke over det, foldede jeg mine små drengehænder og bad til Vorherre, om han ikke kunne få den storprustende brugtvognsforhandler til at følge sin kone. Jeg må have trykket forkert nummer, for det næste jeg hørte var, at Frederiksen var på vej hen imod sit lokum.

I et spring var jeg inde i brusekabinen og fik trukket badeforhænget for. Jeg havde ikke stået der i mere end ti nano-sekunder, før lyset blev tændt. Forhænget blafrede stadig, men han bemærkede det åbenbart ikke.

Så begyndte underholdningen. Den hørm, der langsomt, men sikkert snoede sig ind igennem mine næsebor, mindede en hel del om rådden fisk.

Ikke nok med, at jeg stod og hørte brugtvognsforhandler Frederiksen øve samtlige vokaler i det danske sprog, men manden var tilmed rådden indvendig.

Hvis jeg ikke allerede havde været dårlig, så blev jeg det nu. Et øjeblik overvejede jeg, om jeg skulle springe frem fra mit skjul og spæne, men jeg valgte at lade være.

Selvom det var pinligt at stå på en mands lokum og høre ham holde ophørsudsalg i den nederste halvdel, så var det, der skete bagefter en million gange værre.

Først tog fru Vera Frederiksen samme tur som sin mand, men da de endelig fik slukket lyset ud til mig, begyndte det, der virkeligt var pinligt.

Først troede jeg, at det var Frederiksen, der havde fået noget galt i halsen, men langsomt fattede jeg det. De bumlede...

De fleste har sikkert på et eller andet tidspunkt hørt deres forældre få sengen til at knirke, men det, der skete i Frederiksens soveværelse i flere timer, imens jeg stod skildervagt på deres lokum, kunne ikke kaldes for at elske.

De bollede, så huset var ved at vælte. Jeg kunne sikkert have vadet lige igennem rummet, uden at de havde opdaget mig, men af frygt for at miste al lyst til kropslig kærlighed resten af livet, sparede jeg mig selv for synet.

På et tidspunkt troede jeg, at de var ved at slå hinanden ihjel. Tænk engang, hr. Frederiksen blev jagtet rundt i soveværelset af sin kone, som for øvrigt blev kaldt frue. Jeg syntes, det lød lidt åndssvagt, at sige frue til sin egen kone, men det gjorde han altså.

Der må mindst være gået et par timer, før de faldt til ro, men endelig kunne jeg høre dem begge snorke højlydt inde under leoparden.

Med de mest forsigtige skridt, jeg til dato har udført, fik jeg listet mig igennem soveværelset. Forsigtigt listede jeg havedøren op inde i stuen og smuttede ud.

Det var godt vejr, selv om det selvfølgelig var nat. Alligevel ville det sikkert have vakt en del opsigt, hvis en eller anden havde gloet ud ad vinduet og set en mager femtenårig snige sig langs hækkene kun iført gummisko og underhylere.

3. KAPITEL

– Har du fortalt dem, hvem der gjorde det? spurgte Jesper stille.

Han havde smidt sig på min seng og lå og pillede ved en af mine utallige Elvis-plakater, der dækkede alle væggene.

Jeg stod selv ude på mit lille toilet og prøvede at sætte mit hoved på plads igen.

– Nææh, det hjælper jo ikke alligevel, mumlede jeg.

Jeg havde lige fortalt ham, hvordan mine forældre var gået helt amok, da de havde set mig og havde hylet op om politi.

Selvfølgelig er det også lidt tyndt at komme hjem og ligne en, der har haft hovedet i en blender og så påstå, at det ikke er noget særligt.

Min mor valgte at tro på min forklaring om, at jeg var stået på hovedet ned ad en trappe, men jeg kunne lige så godt have prøvet at forklare min far, at jeg havde været en tur på månen. Det var tydeligt, at han ikke troede en meter på, hvad jeg sagde.

Alligevel følte jeg, at det var ingen ting i forhold til, hvis de havde set mig komme hjem i underhylere.

Heldigvis var der en indgang nedenunder ved siden af mit værelse, så der var ingen, der havde hørt mig komme hjem.

– Jeg sagde, at jeg var røget ned ad en trappe.

– Tror du ikke, at de finder ud af det på et eller andet tidspunkt? spurgte Jesper.

Jeg trak på skuldrene.

– Det kan være, at du skulle holde dig lidt i baggrunden en anden gang, sagde han.

– Hvad fanden mener du? snerrede jeg og smækkede mig ned på min kontorstol.

– Ja, at du ikke skal stikke næsen så langt frem. Du kan jo ikke klare dem alligevel.

Et øjeblik gloede jeg overrasket på ham. Så rystede jeg langsomt på hovedet.

– Tror du, at jeg syntes, det var sjovt? spurgte jeg godt fornærmet.

– Næh, mumlede han og vred sig en smule.

– Hvor fanden var du henne? røg det ud af mig.

Der blev en pinlig tavshed på værelset. Vi sad lidt uden at sige noget.

På en måde ønskede jeg, at det var ham, der havde fået røvfulden. Selv om han altid havde været klassens leder, havde han altid forstået at holde sig i baggrunden, når den stod på tæsk eller skideballe.

Han havde engang været den stærkeste i klassen, men nu var halvdelen af rødderne vokset ham over hovedet. Alligevel var der aldrig rigtig nogen, der havde turdet udfordre ham. Måske ønskede vi heller ikke at vide det, hvis han var blevet svag.

Jesper gik over og tændte for musikken. Det var selvfølgelig Elvis, der sad på.

– Bliver du aldrig træt af det gamle lort? spurgte han og pillede den af. – Hvor blev du i øvrigt af? Vi var ude at lede efter dig.

– Jeg skred, surmulede jeg.

Der var ingen grund til at sidde og underholde ham med min fantastiske oplevelse på Frederiksens lokum.

– Jeg troede, at du var skredet med Charlotte, grinede han.

– Med det her æg? bed jeg ham af.

Igen sagde igen af os noget, og stilheden gjorde helt ondt.

– Var det Tyskers kæreste, hende den mørkhårede? spurgte jeg.

Jeg skulle under ingen omstændigheder have ham til at udspørge mig om Charlotte.

– Ditte, hende med det korte hår? Næh, det er hans søster. Du er sgu oppe på mærkerne, selv om du har fået en på skrinet.

– Hvem var så hende med det lange hår, fortsatte jeg og prøvede at få det til at lyde helt naturligt.

Jesper begyndte at grine.

– Du er sgu da den mest liderlige stodder, jeg kender. Står du virkelig og glor på damer, når du selv er midt i at få røvfuld?

– Det var da hende, der råbte op, trak jeg på skuldrene. – Det var sgu da derfor, han stoppede.

– Mia? Hun havde sådan en kort læderjakke på, ikke?

Jeg nikkede.

Pludselig blev han alvorlig.

– Hendes forældre har flere gryn, end du nogensinde kommer til at tjene. Snobber ad helvede til. Det er dem, der bor i den store kasse ovre bag skoven.

– Hvorfor fanden render hun så rundt med sådan nogle idioter? spurgte jeg.

– Aner det ikke, svarede han ligegyldigt. – Hun går i klasse med Tyskers søster nede på den private.

– Går Tysker også dernede?

Jeg var noget overrasket. Tysker, på den private!

– Han har gjort, men de drønede ham ud. Nu går han vist ude på Hirsstrup.

I det samme buldrede det ude på trappen. Det var min storebror Rasmus og hans kæreste Lotte.

Rasmus var blevet atten. Egentligt skulle han have været student den sommer, men han havde været et år i USA.

De fleste på min alder hader deres søskende og brokker sig altid over dem. Det var ikke ligefrem sådan, jeg havde det med min storebror.

Selv om vi bestemt ikke minder ret meget om hinanden, er vi næsten altid de bedste venner.

Måske er det, fordi min mor forrige år flyttede hjemmefra en hel måned. Det var nok der, vi fandt ud af, hvor meget man kan bruge hinanden som søskende.

Min far sad bare og hylede hele tiden, så det var min storebror og mig, der måtte ordne det hele derhjemme. Selvfølgelig flyttede hun tilbage.

– Hvad fanden har du lavet? røg det ud af Rasmus, da han så mig.

Jeg trak på skuldrene.

Et øjeblik stod han og stirrede på mig uden at sige noget.

– Ved du det, Jesper?

Rasmus vidste på forhånd, at han aldrig ville få et ord ud af mig.

Jesper trak nervøst på skuldrene.

– Han faldt ned ad en trappe i aftes, prøvede han.