Arne Stigson

Spel över dödlinje

Saga

Spel över dödlinje
Omslagsfoto: Shutterstock
Copyright © 1955, 2018 Arne Stigson och SAGA Egmont, an imprint of Lindhardt og Ringhof A/S Copenhagen
All rights reserved
ISBN: 9788726086928

1. E-boksutgåva, 2018

Format: EPUB 2.0

Denna bok är skyddad av upphovsrätten. Kopiering för annat än personligt bruk får enbart ske efter överenskommelse med Saga samt med författaren.

Lindhardtogringhof.dk

Saga är ett förlag i Lindhardt og Ringhof, ett förlag inom Egmont-koncernen

FÖSTA KAPITLET

Alltihop var värmens fel.

Om det bara hade varit en liten aning svalare skulle jag ha gjort allvar av min föresats på lördagskvällen att åka ut på Värmdön och hälsa på en god vän som blomstrade där med sin familj. Då hade jag inte varit hemma när telefonen ringde.

Att sitta på tåg eller buss bjuder mej direkt emot när termometern visar för mycket, och det gjorde den redan tidigt den här söndagsmorgonen. Det skulle säkert bli 25 grader i skuggan om ett par timmar. Min energi räckte lagom till en promenad bort till Vanadisbadet. Det var återigen värmens fel att det redan stod en lång kö utanför och att folk var nästan ovettiga för att de inte släpptes in. Jag hade ingen som helst lust att låta steka mej halvt till döds i en kö med svettiga och hysteriska människor och så gick jag Sveavägen den lilla biten tillbaka och upp till min ungkarlslya igen.

Värmen hade överrumplat stockholmarna och den hade överrumplat mej också. Första arbetsfria söndagen på en månad, och här satt jag och kunde inte besluta mej för nånting! Vad gjorde folk på söndagarna egentligen. Jag hade just plockat fram sjätte bandet av Churchills krigsminnen. ”Triumf och tragedi” — äntligen utlöst från posten — då det ringde på telefonen.

Jag borde ha dragit vissa slutsatser av redaktionssekreterare Ohlssons röst och anat mej till en fälla. Den lät hur likgiltig och alldaglig som helst, inte minst då han frågade vad jag tänkte ha för mej hela långa söndagen.

— Ge mej ett tips om nånting med en isdös i närheten, annars rullar jag nog ihop mej på balkongen i dådlös väntan på aftonen, svarade jag omisstänksamt.

Ohlssons röst förvandlades genast och fylldes med den massiva energi som vi alla på tidningen lärt oss att frukta.

— Utmärkt, du har inga särskilda planer. Då har du ingenting emot att åka ner till Fager ås och referera i stället för Lasse Wikström. Hans fru ringde från landet och meddelade att han blivit sjuk, och jag kan inte få tag på nån annan. Tåget går klockan 9,48. Du får ledigt två söndagar i sträck i stället.

Jag svarade att jag hade åtskilligt att invända, att jag sysslade med andra saker på tidningen numera och att jag avskydde att åka tåg i värmen. Men slutet blev förstås att jag ändå lovade. Man vill inte svika när allt kommer omkring.

— Tack och lov. Ohlssons röst uttryckte lättnad. Men du får skynda dej, du har bara tjugu minuter på dej, löd avskedsrepliken innan han snabbt övergav luren.

Jag kastade en blick på armbandsuret. Det visade exakt 9,29 — en minut mer än Ohlsson påstått.

Tåget hade inte gått då jag rusade ut på plattformen, och när det började rulla söderut trängdes jag välbehållen bland andra pustande passagerare i korridoren.

Resan blev precis så vidrig som jag hade föreställt mej och det finns ingen anledning att tala om den. En timme innan vi var framme i Fagerås hittade jag ett par kolleger i en annan vagn. Jag kände dom väl sedan mina år som idrottsjournalist och vi hade en hel del att småprata om. ”Timur Lenk” på Morgon-Nyheterna är skåning med fotboll som specialitet sedan åtminstone ett kvarts sekel, och minst lika länge har han kritiserat uttagningskommittén för dåligt omdöme ifråga om Svenska Landslaget. Hans asketiska drag och allmänt meditativa uppsyn kontrasterar skarpt mot Middags-Kurirens ”Bunny” Pettersson som är lika grå vid tinningarna men avsevärt slätare i ansiktet och rundare i figuren. Bunny är något av en glad stridstrumpet, både i det privata och i spalterna, och lika fylld av historier och gott humör som han ständigt är renons på kontanter.

Jag skildes från de två trivsamma gossarna när vi kom fram till Fagerås. De hastade i väg för att tära en snabb lunch på Stadshotellet, men jag hade ätit på tåget och föredrog att ströva omkring i makligt tempo. Till slut satte jag mej att slöa på en parksoffa utanför hotellet, och i brist på annat tittade jag på folk som gick in och ut. Det märktes att det var något särskilt på färde i stan, och jag trodde att jag skulle upptäcka flera kolleger, men det gjorde jag inte.

Jag tittade ett slag på en liten mörk sprätt som inte fick igång sin bil, men när det var tjugu minuter kvar tröttnade jag på att vänta och steg på en av de gula spårvagnar som överfyllda rusade uppför huvudgatan. Jättelika köer ringlade sig utanför grindarna när jag nådde målet och det var rätt besvärligt att tränga sig fram till den spärr där det stod ”Frikort”.

Jag visade mitt journalistkort.

— Bertil Renberg, Kvälls-Ekot, stavade vaktmästaren irriterande långsamt. Så gjorde han honnör, först för mej och sen för någon som kom bakom.

— Passera, sa han. Varsågod, doktor Bergner också.

Han släppte samtidigt med mej in en medelålders herre med guldbågade glasögon och stubbad brungul mustasch.

Smattrande hornmusik någonstans därinne i folkhavet tystnade plötsligt och ett våldsamt jubel utbröt. Jag skyndade på mina steg fram till huvudläktaren och hade ingen svårighet att hitta den avbalkning som var avsedd för pressen.

Det var vad man brukar kalla en gudomlig dag. En kall och snål maj hade de senaste dagarna förbytts i full vår, och det kändes på något sätt friskare här nere, inte så åskvarmt och kvalmigt som i Stockholm. När jag tänker tillbaka på sceneriet efteråt så står varje detalj konturskarpt ristad i minnet fast det då inte tedde sej särskilt märkvärdigt. Solen sken slösande, och lindarnas bladmassor som skymtade över planket tävlade med den rektangulära gräsmattan i frisk grönska. En vindfläkt rörde då och då lättjefullt på den blågula prakten runt arenan och ovanför en flock skränande kajor svävade ljudlöst ett rött glidflygplan.

Det var den 23 maj 1954 och den dagens händelser torde väl ännu vara i färskt minne, inte bara hos de 14,427 åskådare som var närvarande i Fagerås idrottspark. Tidningarna — inte minst min egen Kvälls-Ekot — har redan tillhandahållit alla detaljer i det drama som upprörde hela landet, och när jag nu försöker åstadkomma en sammanhängande berättelse så kan jag inte komma med något egentligt nytt. Ändå tror jag att en skildring av en som råkade uppleva de ödesdigra vår- och försommardagarna på ett alldeles särskilt handgripligt sätt kan ha sitt intresse. Men kom ihåg att jag inte är författare utan journalist. Ni får se de hela som ett kriminalreportage — av en icke kriminalreporter.

Jag minns att hemmalaget under allmänt jubel kom utspringande i sina vinröda tröjor med Fagerås grovt stiliserade stadsvapen på bröstet just då jag slog mej ned på pressläktaren. Framför mej fanns en reserverad men tom plats för polismästaren och bredvid den, där det var markerat ”Läkare”, satte sej doktor Bergner som jag stött på vid entrén. Tomma platser fanns säkerligen inte många i idrottsparken. Dagens batalj var något av en seriefinal och extrabänkar hade placerats ut ända in på löparbanan som gick runt gräsmattan.

Jag hade nickat åt Timur Lenk och Bunny på bänken bakom, och medan fotbollen började röra sej därute hörde jag att den senare försynt höll på att slå en vigg av Kvällstidningens unge Hat Tric, som var nära att gå i fällan då något hände på planen. Den vinröda kedjan låg väl samlad framför göteborgarnas mål och innan man riktigt hann uppfatta vad som hänt kom något rött framblixtrande, snappade upp bollen ur en klunga och sköt ...

Få saker utlöser en så säregen reaktion som ett mål i fotboll, särskilt om åskådarna är på helspänn.

Första reaktionen kom sannolikt från Timur Lenk som plockade en halvslocknad Boy ur mungipan en tiondels sekund innan det bröt lös. Denna tiondelssekund av laddad tystnad hos en storpublik som förbereder att ge luft åt sina känslor kunde nog vara värd ett vetenskapligt studium.

Vi på pressläktaren skrek inte av glädje som man gjorde på ståplats, men nog kände vi entusiasm. Bunny återfick målföret först.

— Vilket skott! Vilket fantastiskt skott, pojkar. Det skulle ha varit på Råsunda. Vad heter denne gudarnas älskling? Det var väl vänsterinnern ... Sture Hansson.

— Det var ”Viking” Hansson, en herre som vi hoppas få in i landslaget.

Repliken kom från en gänglig ung journalist från Fagerås.

— Det kan ha varit tur också. Vi får titta litet närmare på honom, tyckte Timur Lenk som alltid är litet skeptisk mot stjärnskott.

Jag hade beställt ilsamtal för att ringa in första delen av det referat som skulle in i dagens extra sportupplaga och medan jag väntade på samtalet lyssnade jag på vad Rydén — det hette grabben från Fagerås — hade att berätta om ”Viking”.

— Han måste åka sju, åtta mil för att komma hit och spela tills han blir klar från sitt gamla jobb, omtalade Rydén. Han jobbar på ett bruk men har visst haft planer på att starta eget här i stan.

Nu kom samtalet och jag gjorde mej beredd att tala in i Kvälls-Ekots diktafon med hjälp av mina anteckningar. Jag kopplades över till mottagningen och började läsa.

— Över 15,000 personer såg kanske en ny landslagsinner födas då vårens första seriefinal på söndagen spelades i Fagerås i underbart försommarväder ...

— Viking för helsefyr, hörde jag samtidigt Bunnys upphetsade röst i telefonen bakom. Viktor ... Ivar ... Kalle ... Ja, Viking. Jag fortsätter ... en kopia av Garvis när denne var som bäst ...

Här avbröts både Bunny och jag av ett nytt avgrundsvrål. Det var centern Landerson som ökat ledningen för hemmalaget.

Feststämning rådde runt planen och med svårighet lyckades jag överrösta hejaropen och läsa in återstoden i tratten. De vinröda var tydligen inte att hejda och i mitten stod Sven Ranne och tog suveränt hand om alla motanfall. Det var nu ingen överraskning för mej. Den reslige polisen var stöttepelare också i landslaget.

Då den långhårige och maklige domaren lät pipan gå för halvtidspaus lät jag ingen tid gå förlorad och väl försedd med stoff om nya landslagsfyndet och charmören ”Viking” Hansson återvände jag till läktaren lagom som de två lagen sprang ut på planen igen.

Tempot sjönk mot matchens slut och jag begärde mitt sista samtal, det skulle tydligen inte bli mycket mer att tillägga. Jag tittade på klockan.

Tio minuter återstod och en och annan åskådare som hade brått hem till middagen eller kanske ville försäkra sej om ett bord ute i stan bröt redan upp. Förnuftigt folk som ville undvika trängsel men retade gallfeber på entusiasterna.

I ännu ett väldigt anlopp svepte dagens segrare mot mål. Tre grönsvarta och två vinröda kämpade om bollen ... Ja, det var sannerligen ”Viking” som slunkit förbi sina motståndare och höll på att ordna en ny farlig situation. Han sköt ... men jublet som steg mot majhimlen utmynnade i ett besviket sus. Bollen gick utanför.

Så började man bua och det var inte svårt att förstå varför. Någon hade fällt ”Viking” i skottögonblicket. Han hade sjunkit ned på knä med ansiktet vänt mot gräset. Publikens rop tilltog då han inte reste sej och spelet fortsatte som om ingenting hänt.

Det såg mycket egendomligt ut när ”Viking” sakta, onaturligt sakta, föll från sin knstående ställning och hälft över på vänster sida där han blev liggande.

Då först avbröt domaren spelet och sprang fram. Jag ansträngde mej för att se vad som hände på planen medan diskussionen redan var i full gång runt omkring.

— Grabben fick en törn i ryggen av den där ruffgubben till vänsterback, påstod Bunny upprörd.

— Nix gosse, det var ingen som rörde honom. Antingen ”filmar” han eller också har han blivit sjuk.

Timur Lenks trygga skånska lät övertygande.

Jag stirrade ihärdigt ut på planen. Det var något egendomligt som skedde. Domaren såg handfallen ut, och två funktionärer som sprungit ut på gräset stod på knä bredvid den liggande. De tittade på varandra. Plötsligt bröts tystnaden av den ene som rusade upp och sprang två steg mot vår läktare.

— Läkare, läkare ...

Det lät som ett nödrop och jag tittade på Bergners plats framför. Den var tom.

En egenartad stämning rådde runt planen. Nyss hade det ekat av tusentals upphetsade människor, nu var tystnaden spöklik. Läktarpubliken hade rest sej upp. De som nyss gått mot utgångarna hade stannat som förstenade.

Alla stirrade mot den lilla gruppen ute på planen, en grupp som nu skymdes av de tillströmmande spelarna. De bildade en ring med den skadade och läkaren som osynligt centrum. Så upplöste sig gruppen motvilligt, domare och lagledare föste ut spelarna åt alla håll. Från motsatta långsidan var två rödakorsare på väg med en bår.

En skarp signal kom massor med människor att vända sej om. Det var Kvälls-Ekot som pockade på uppmärksamhet. Jag grep luren och satte min kollega in i situationen. Han skulle själv ringa upp om tio minuter. Jag observerade att Hat Tric också satt i telefonen, de andra var försvunna från pressläktarn.

Därute hade domaren äntligen lyckats få igång spelet, om man nu kunde kalla det för spel. Samtliga spelare verkade nervösa och okoncentrerade och tittade ömsom på klockan, ömsom på den glugg i sidoläktaren där båren nyss försvunnit. Slutligen skickade Landerson i väg bollen över dödlinjen med en spark som tydde på avsmak. Inget av lagen hurrade regelrätt, de försvann som skuggfigurer från planen.

Det ringde igen på min telefon och obeslutsamt grep jag luren medan jag tittade på bänken nedanför. Där låg doktorns hatt och käpp. Jag vände instinktivt på huvudet och såg doktor Bergner mödosamt tränga sej fram mot läktarströmmen med nedböjt huvud och indragna axlar.

— Vänta ett ögonblick, skrek jag i tratten.

Jag släppte inte läkaren med ögonen och när han skyndsamt nappade till sej sina tillhörigheter lade jag handen på hans axel.

Han försökte förgäves bita i sin korta mustasch medan jag stirrade på honom och höll upp telefonluren. Som genom ett tjockt fönster hörde jag en kollega gorma i trådens andra ände.

— Skriv, sa läkaren lågt, skriv att det nya fyndet aldrig kommer att få sin chans i landslaget. Han är nämligen död. Jag kunde inget göra för honom.

Jag försökte svälja med alldeles torr hals och doktor Bergner var redan på väg bort då han uppfattade min framstammade fråga.

— Det låter mycket egendomligt, svarade han och mitt undermedvetna uppfattade att han var ganska blek.

— Det är varken olyckshändelse eller sjukdom. Han är skjuten.

ANDRA KAPITLET

Jag erkänner villigt att jag inte är av den där hårdkokta typen som åtskilliga av mina kolleger, åtminstone om man får döma av dem som uppträder i moderna deckare. Medan jag stod där och stirrade på läkarens rygg som hastigt avlägsnade sej började mina ben att skälva och det slog liksom knut i magen. Jag ruskade på huvudet men det hjälpte inte.

Hela den leende tavlan framför mej hade plötsligt förändrats. Solen sken inte längre som förut, gräsmattan där leken nyss förbytts i tragedi lyste inte frisk och saftig. Jag tyckte att den var giftgrön. På andra sidan fotbollsplanen var det fullkomligt svart av folk.

Så kom jag ihåg telefonluren som jag alltjämt höll i handen. En röst i andra änden hade talat länge, den lät resignerad. Jag hade bara att gå rakt på sak.

— Hör på, sa jag och försökte behärska rösten. Häf har nyss varit ett mord.

Effekten blev den väntade. Det blev tyst i andra änden, och jag fortsatte:

— Grabben som skulle in i landslaget och så vidare, ”Viking” Hansson ... Han är på bårhuset vid det här laget. Förstår du! Han var inte skadad, han dödades mitt under matchen. Sköts genom ryggen med pistol eller gevär ... det var doktorn jag talade med nyss.

Telefonrösten hade ett milt tonfall när den uppenbarade sej igen.

— Om det är ett dåligt skämt så har jag inte tid längre. Ingen har tid. Det är bara din match kvar och pressarna väntar inte.

— Det är som jag säjer, sa jag lugnare. Här har nyss begåtts ett mord inför näsan på 15,000 människor. Ni kan sopa ren förstasidan. Jag lämnar vad jag har nu och kommer igen medan ni förbereder extrabladet.

— Om du bara är vid sunda vätskor ... Vänta ett slag.

Han försvann och kom igen vid mottagaren med ett kort ”Klart”. Jag läste med slutna ögon och snubblade på orden då och då men fick i alla fall i väg så pass mycket att de borde kunna göra en hygglig historia av det.

— Det var för djäkligt, det är ju århundradets mord, stönade rösten i luren. Ta en halvtimme på dej, så ska vi ordna med extran.

Jag torkade mej i pannan och sjönk tillbaka på bänken. Då först märkte jag att jag inte längre var ensam på läktaren. Bakom satt Bunny i våldsam kamp med telefonen. Hans slips var vriden på trekvart och svetten flöt i strömmar över hans ansikte. Han var uppenbarligen på bristningsgränsen.

— Mord, säjer jag, MORD ... M som i Magnus, O som i Olof, R som i rädisa och D som i djävlar!

— Nej har jag ju sagt ... inte en droppe på två dar.

Jag hörde inte resten ty jag smög mej diskret från läktaren.

Nu gällde det att lägga in högsta växeln. Fortfarande litet matt i benen hoppade jag över det låga staketet till innerplanen och småsprang ned mot målet. Här hade ”Viking” stupat, inte långt från dödlinjen — en benämning som sedan alltid skulle bekomma mej illa.

Medan jag gick mot andra långsidan tog jag en överblick av situationen. Minst ett tiotal poliser kunde jag se. De höll på att skingra en motvillig folkmassa, och över alla huvuden höjde sej monumentalt en ridande polis. Gott och väl ett par tusen personer var kvar.

Jag fick tag i en storvuxen pojke i skolmössa, och han hade ingenting emot att berättta. På läktaren här borta hade man förstått att något allvarligt hänt. Någon trodde att ”Viking” var död när han bars förbi och en dam hade svimmat. Bakom läktaren blev det snart full panik och ett par poliser och flera vaktmästare måste nästan slå sej fram till ambulansen.

— Och, viskade pojken med uppspärrade ögon, en del säjer att han var skjuten. Han hade visst blod på ryggen.

— Säjer dorn det, mumlade jag litet frånvarande. Jag hade upptäckt två bilar som långsamt banade sej väg från entrén. Sex, sju uniformerade konstaplar och en kraftigt byggd civilklädd man med närmast fyrkantigt huvud steg ur och trängde sej fram mot läktarbyggnaden. När de passerade konstapeln utanför dörren var jag dem i hälarna.

Den civile — jag gissade att han var kommissarie på kriminalen — gav order om ögonblicklig och resolut utrymning av idrottsparken. När han steg in i omklädningsrummet hade han fortfarande mej i kölvattnet. Jag aktade mej noga att titta upp och gick så obesvärat jag kunde bort och ställde mej vid fönstret.

Det var ganska mycket folk i rummet, och medan en överkonstapel avgav rapport kikade jag mej försiktigt omkring. Närmast stod en liten men undersätsig svartmuskig man i träningsoverall. Det var Fagerås polskfödde tränare ”Pat” Patinsky. Den reslige i blå blazer var klubbordföranden Allan Herner. Jag kände dom rätt väl båda två. Herner var för resten en av dom som sprungit ut på planen sedan ”Viking” fallit. Bredvid honom stod Sven Ranne, fortfarande i svettdrypande fotbollströja och längre bort höll domaren på att fumla med sin slips. Doktor Bergner, tre eller fyra spelare och en liten herre i sportmössa befann sig också därinne.

Överkonstapeln hade varit på väg ut från idrottsparken och återvände av ren nyfikenhet då han hörde publikens buanden, berättade han. Han hade ringt efter ambulans och så småningom efter kommissarien plus kraftig polisförstärkning. Det hade varit besvärligt med publiken men tursamt nog hade en kollega ...

— Fick spelet fortsätta hela tiden, avbröt kommissarien.

— Ja, det var bara några minuter kvar, och domaren tyckte att det var lika bra att det gick tiden ut. Här kunde lätt ha blivit panik i annat fall.

Kommissarien ställde ännu några frågor. Tiden för mordet kunde fastställas till exakt kl. 15,39 och överkonstapeln gissade att skottet kommit från östra sidan. Domaren hade trott att ”Viking” själv snubblat omkull. Han hade varit säker på att ingen annan spelare så mycket som nuddat vid honom och därför hade han inte blåst av spelet genast. Då han kom fram till honom hade han sett att något var på tok.

Doktor Bergner hade genast, konstaterat dödsfallet, omtalade han när turen kom till honom.

— Jag tror att han träffats av en pistolkula. Han var död ... eller dog i samma ögonblick som jag kom fram. I varje fall var han medvetslös redan från början. Kulan hade gått in strax under vänstra skulderbladet och skadat lungan och antagligen även hjärtat. Min jourhavande kollega har lovat ringa så snart han gjort en första undersökning.

Allan Herner omtalade att han suttit på lagledarbänken framför nedgången till omklädningsrummet. Han hade blivit orolig när klubbens nya stjärna föll. En vrickning hade varit en allvarlig sak ... Här hejdade sig Herner plötsligt medveten om det tragikomiska i sitt yttrande. Hans redogörelse var annars klar och redig, men tydligen var han djupt uppskakad. Det solbrända ansiktet var säkert en nyans blekare än de andras och han drog nervöst ihop pannan.

Jag hade suttit bredvid Herner på en bankett i Stockholm en gång och talat ganska mycket med honom under kvällen. Han hade då nyligen tillträtt ledarskapet för sin klubb och jag var rätt imponerad av honom. Bland annat kom jag ihåg honom som en renodlad idealist i allt vad som gällde idrott. Sedan dess hade han gjort sig ett känt namn som representativ och gärna hörd talare men först och sist som en skicklig och framgångsrik fotbollsledare.

En stor del i klubbens framgångar måste även tillskrivas Pat Patinsky som nu på starkt bruten svenska svarade på kommissariens frågor. Han var då sannerligen ingen reklam för polsk skönhet. Hans stora, kala huvud tycktes vara placerat nästan direkt på axlarna och han hade en näsa som verkade tillplattad av en hästspark. Han måste vara i femtioårsåldern men hade alltjämt en ynglings fysik med sin muskulösa kropp och sina krumma fotbollsben.

Patinsky hade varit nere i omklädningsrummet ett ögonblick och märkte ingenting förrän publikens reaktion lockade upp honom.

En telefonsignal avbröt förhöret vid den punkten och jag passade på tillfället att smita. Via domarrummet kom jag ut i det fria.

Var kunde jag ringa? Nu var det hög tid. Vid serveringspaviljongen stultade en äldre dam omkring och samlade ihop tombuteljer. Jag var där på ett par sekunder.

Jo, det gick bra. Telefonen stod inomhus.

Jag rusade in i paviljongen, lyckades ta disken i ett mellanhopp, uppfattade ett förskräckt rop från en flicka och räddade i sista ögonblicket en kaffepanna i fallet. Ett ilsamtal skulle komma snarast lovade telefonisten.

En hygglig inledning nu och några ”stolpar” så kunde jag diktera resten direkt. Två minuter försvann innan samtalet kom. Jag hade en känsla av att hela redaktionen stod omkring den andra telefonen då jag febrilt läste in vad jag visste om mordet på ”Viking” Hansson och omständigheterna omkring det.

— Det här är inte klokt, kom det från andra hållet när jag slutat, men hur in i vassen har du hunnit intervjua allihop?

— Tumme me polisen serru’, raljerade jag. Jag var med på förhöret i första omgången. Jag kommer kanske igen.

Jag lade belåten på luren och vände mej om.

På disken satt kommissarien som jag nyss lämnat i omklädningsrummet och dinglade med benen. Bråkdelen av en sekund kände jag mej som ”Viking” Hanssons mördare.

— Tumme med polisen serru’, härmade han och vände sej mot överkonstapeln som stod i dörröppningen. Han skrockade roat åt sitt skämt men så lade han hastigt ansiktet i allvarliga veck.

— Hör nu min unge vän, jag skall ge er för tumme med polisen jag. Hur i helsicke ...

— Snälla kommissarien, förlåt att jag bara klev på men det var ingen som frågade vem jag var. Jag log så avväpnande jag kunde och fortsatte: Det var naturligtvis min mening att presentera mej för kommissarien senare. Men nu hade jag först det här samtalet att klara av.

— Jo, jag förstår. Det skall väl bli rubriker nu i ... Vilken tidning var det?

— Kvälls-Ekot. Bertil Renberg i Kvälls-Ekot.

Jag räckte artigt fram handen. Den andre tvekade ett ögonblick, så gjorde han likadant och reste sig sävligt.

— Christofferson, kriminalpolisen.

Han harklade sej lätt och jag tyckte mej uppfatta en glimt under de borstiga ögonbrynen då han fortsatte:

— Det var för resten en bra sammanfattning ni gjorde i telefon. Litet för dramatisk, överdriven, men ... Han gjorde en kort paus. I alla händelser har vi signalementet på redaktörn nu, så det blir inte lönande att försöka tjuvlyssna på polisförhören hädanefter.

— Nej, sa jag undergivet, men kanske jag ändå kan få göra en fråga.

— Är det verkligen något som redaktörn inte känner till? Han höjde ögonbrynen.

— Vad sa man på lasarettet? Stämde diagnosen med doktor Bergners och hur långt ifrån lossades skottet?

— Jo, det stämde nog ganska bra, men om skotthållet vet vi inget före obduktionen.

Han vände hastigt om på klacken sedan han mumlat något till överkonstapeln. Denne gick fram till den äldre damen vars nyfikna uppsyn snabbt försvann. Hon såg förskräckt ut.

— Skall jag förhöras. Jag vet då ingenting ... Hon avbröt sej och ropade just som jag tänkte försvinna:

— Skall herrn inte betala samtalet!

Skuldmedvetet kastade jag några kronor på disken och gick långsamt ut.

Solen hade sänkt sej mot västra läktarens tak, och fotbollsplanen låg tom och öde. Nej, inte helt. Nere vid ena hörnflaggan sysslade två civila och en uniformerad polis med något. En gick med någonting utsträckt i handen bakom ståplatsläktaren. En annan stod nere vid hörnflaggan och den tredje gick mitt emellan och lutade sej då och då mot marken.

Nu såg jag. De höll ett måttband utsträckt och förde dess ena ände i en halvcirkel. Måttbandet utgick från en punkt på gräsmattan och här hade man i brist på annat kört ner ett spjut. Spjutet kastade en lång skugga på gräset och jag förstod att det markerade den plats där den döde legat.

Jag ryste till när jag vände och gick mot utgången. Mord och idrott — en ruskig kombination!

TREDJE KAPITLET

Stadshotellet i Fagerås hade en stor dag. Smidiga servitriser med bleka kinder och trötta ben ilade om varandra med brickor, medan de blinkade i tobaksröken som låg tung och tjock över lokalen. På musikestraden exekverade en svettig trio ”Seven lonely days”.

Det där sista verkade enbart uppiggande, ty deras tidigare försök att spela ”diskret musik” hade inte utfallit så värst lyckligt. Det hade de nog känt på sig också. Jag satt vid ett bord alldeles i närheten av musiken och hörde när de framförde sin protest till källarmästaren med begäran att få återgå till sin ordinarie repertoar.

Nu brydde sig gästerna säkert föga om vad som spelades. Vid alla bord diskuterades det livligt, och eftersom det inte fanns en plats ledig i den stora vinkelformade matsalen verkade sorlet nästan bedövande. Jag svepte hastigt över lokalen med blicken och kastade mig åter in i det livliga samtal som fördes vid mitt eget bord. Vi satt fyra i sällskap med ett myller av assietter och mer eller mindre immiga glas i mitten. Det var bara tre av oss som talade, den fjärde lät sig uteslutande väl smaka.

Ferdinand Olsen älskade god mat, och den dröm i djupgrönt och rosa som utbredde sig för hans blickar var mer än han kunde motstå. Prata kunde man göra sen, nu gällde det lax och spenat. Han tog för sig en tredje gång.

— Sidder inte foutografrackarn å äder opp all maden!

Timur Lenk kastade en förebrående blick på sin granne som just lät en ordinär hotellportion spenat försvinna mellan ett par rader väldiga tänder.

— Prata på ni gubbar. Jag har gjort mitt för i dag och nu låter jag maten tysta mun.

Med en bekräftande smäll slöt han gapet om en ny laddning spenat och vi började leende plocka för oss från de sinande faten.

Fotograf Olsen var en rätt välkänd profil bland tidningsfolk. Han var sedan länge stans ende professionelle pressfotograf men hade hunnit med åtskilligt under sina sextio år. Jag hade hört att han i yngre dar emellanåt greps av vandringslust och då brukade stänga sin ateljé vid Storgatan i Fagerås och försvinna för ett halvår. I åtminstone tre krig hade Olsen varit med och luktat, och det var han som på sin tid tog den världsberömda bilden av Mrs Simpson och Englands abdikerande kung. Nu föreföll han att ha slagit sig till ro med livet i Fagerås där han plåtade fotboll och brudpar och tydligen fann sig väl tillrätta.

— Stora affärer i dag?

Jag vände mig till Olsen som med stora gester försökte locka en gäcksam servitris åt vårt håll.

Han log litet.

— Den gamla versen om den enes död etc. står sej nog, mumlade han. Fy tusan! Det är inte smakligt men jag kan nog inte undvika att plocka in ett par tusen bagare på den här stackars grabben. Jag har haft extrafolk på ateljén ett par timmar. Fröken, får jag en angostura till!

— Jag hoppas att det gick vägen med mina bilder, sa jag och tittade på klockan. Om en halvtimme borde extrabladet vara här.

Tillsammans med Harry Bossenberg — tänkte jag automatiskt och kände mig ett ögonblick litet missmodig. Bossenberg är vår kriminalreporter vars närvaro är ett axiom när något sensationellt inträffat på polisfronten. Jag hade fått order att stanna i Fagerås och invänta hans ankomst.

Jag hade just bitit av en rädisa och kastat mig in i samtalet då en vaktmästare började irra i närheten av vårt bord. Det visade sig att det var mig han sökte. Samtal från Stockholm väntade i telefonhytten.

Det var redaktionssekreterare Ohlsson.

— Bossenberg är inte i tjänst i dag och jag visste inte att han insjuknat i influensa, sa han muntert. Då han fick höra vad det gällde steg febern till nära fyrti och hans fru måste nästan hålla honom kvar i sängen. Han kan i varje fall inte resa ner nu.

Ohlsson gjorde en avvaktande paus, men jag hjälpte honom inte på traven.

— Vi tänkte att du skulle få en chans tills vidare, fortsatte han. Det är du faktiskt värd med den spelöppningen. Vi ligger i särklass i dag och det är din förtjänst. Fortsätt i samma tempo, och behöver du nån hjälp så säj bara till.

Jag tackade behärskat och kände mig belåten. Fundersamt öppnade jag dörren till hytten men återvände och slog ett nummer på skivan. Samtalet blev kort men positivt.

När jag kom tillbaka stod en fräknig yngling vid vårt bord, och tre huvuden sträcktes intresserat fram över ett knippe bilder.

De flesta var från själva matchen och visade ”Viking” i en eller annan situation. En bild avslöjade honom som en sannskyldig kvinnornas gunstling. Den var uppenbarligen tagen i pausen då spelarna gick till omklädningsrummet, och åtminstone tiotalet yngre damer sågs bedjande sträcka fram autografblock och program mot den rågblonde gossen. Några var tagna vid tumultet efter matchen. Man kunde se en mängd nyfikna och upphetsade ansikten och mitt i vimlet en polis med höjda armar.

— Synd att du inte stod nere vid målet då det hände.

Timur Lenk kastade bilderna på bordet.

— Tala inte om eländet, muttrade Olsen. Jag hade gjort slut på min tredje filmrulle och gick och tog mej en kaffe när jag trodde att det inte skulle bli något mer. Vem visste att nån satt med en puffra i fickan och tänkte på mord! Du kan gå tillbaka nu, uppmanade han ynglingen.

— Du hade ett par kolleger där från Stockholm men frågan är om inte de också hade försvunnit, sa Timur Lenk och tittade långt efter Olsens bortilande lärling.

— Dom skulle med tåget och stack i väg redan i mitten av andra halvlek, svarade fotografen, och jag var inte säker på att det inte fanns ett uns av belåtenhet i rösten.

Medan de talade hade jag rullat ut en pappersserviett på bordet och fiskat upp en blyerts.

— Titta här ett slag. Detta är målet och här ungefär befann sej ”Viking” när han stupade. Frågan är var mördaren fanns just då.

Timur Lenk såg intresserat på min primitiva skiss.

— Han måste ha suttit på någon av bänkarna inne på planen och ganska långt åt kortsidan till.

Jag nickade men innan jag hann säga något hade Olsen ryckt ifrån mig pennan och demonstrerade ivrigt på den skrynkliga servietten.

— Här är bänkarna som man brukat bära ut på planen vid stormatcher. Någonstans här kan mördaren ha suttit. Han ritade en liten cirkel.

Den fjärde i sällskapet, Klas Rydén från Fagerås, hade tyst åhört våra utläggningar. Nu skakade han leende på huvudet.

— Hur skulle nån kunna sitta mitt bland allt folket och skjuta. Det verkar inte riktigt klokt.

— En kriminaldåre ... en fotbollshatare med mordmani, föreslog Timur Lenk.

Hans yttrande satte åter igång de malande frågorna i min hjärna. Vem kunde ha förövat detta mord i tusentals människors åsyn, och varför skulle just en hygglig svensk idrottsgrabb bli offret?

Rydén berättade vad han visste om ”Viking” Hansson. Det mesta av vad han hade att komma med kände vi nog alla till förut. Att han var bördig från Vadsätters bruk i Bergslagen, att han var 26 år och att det var Patinsky som fått korn på honom. Från början var det meningen att Herner skulle försöka få in honom i brandkåren eller vid Atlasfabrikerna, omtalade Rydén vidare, men det blev inget av med något av detta. Den unge fotbollsspelaren hade föredragit att bli sin egen.

Ferdinand Olsen hade tankfullt suttit och betraktat skissen.

— Det kan hända . . . muttrade han, men då vi intresserat vände oss mot honom skakade han på huvudet.

— Nej, det är knappast någon chans — jag tänkte på mina bilder, fortsatte han osäkert. Ibland knäpper man en situation framför mål med kameran i ganska snäv vinkel. Om det nu skulle slumpat sej att ...

— Du menar att du kan ha fått med en del av publiken, avbröt jag ivrigt.

Han nickade.

— Det blir ingen skärpa förstås, men man kan naturligtvis förstora upp publiken i bakgrunden. Sen är det en annan sak om jag har råkat få med just det publikavsnittet som vi är intresserade av.

Timur Lenk reste sig och vinkade med en imperatorsgest åt närmaste servitris.

— Får vi betala, påfordrade han med betydande röstresurser. Så vände han sig mot Olsen och tillfogade tryggt: Vi går upp på din ateljé.

Vi kunde snart bryta upp och trängde oss genom den överfyllda matsalen ut i tamburen. En reslig ung man stod litet i skymundan vid garderoben. Jag gick fram till honom.

— Hyggligt att du kom.

Alla hälsade välbekant på Sveriges centerhalv.

— Jag skulle egentligen ha hållit mej hemma i dyster begrundan en sådan här kväll, men det är inte roligt att sitta ensam och fundera heller. Sven Ranne log litet ursäktande. Landerson bad mej komma över och hålla honom sällskap, men hans gumma verkade smått hysterisk så jag begagnade dej som ursäkt att smita ifrån inbjudningen.

Det hade inte varit min mening från början att konfrontera mina kolleger med Ranne, men det kunde inte undvikas, och så var vi på väg till ateljén allesammans. Den unge polismannen berättade att hela kriminalstyrkan kallats till tjänstgöring under eftermiddagens lopp, och att Christoffersen uppbådat en febril aktivitet på stationen. Mitt i en mening tröt honom rösten. Han mumlade något och försökte dölja sina övermäktiga känslor genom att spotta i marken.

Vi förstod honom. Under tystnad passerade vi bron som för in i Fagerås centrum och vidare uppför Storgatan. Ferdinand Olsen hade sin ateljé i ett trevåningshus en trappa upp. Alla var vi nog litet spända när vi gjorde halt framför en präktig gammaldags dörr med en sirlig skylt i svart och guld.

— Gå in bara, det står alltid öppet när någon är här.

Ferdinand sköt in oss genom dörren och puffade oss genom den spatiösa hallen vars väggar upptogs av förstoringar i alla dimensioner. Han vred på ljuset, pekade på några bekväma stolar och ett barbord och försvann in i en liten korridor.

Minuten efteråt kom han tillbaka med den fräknige Gösta i släptåg. De bredde ut några dussin bilder på golvet, de flesta förstoringar men också en hel del kontaktkopior. Vi började krypa och trängas bland bilderna. Flera hade jag sett på hotellet och som väntat gav de intet av intresse. Det tog oss inte lång stund att plocka fram dem som borde studeras närmare, inalles sex stycken.

— Nej, mumlade fotografen och kastade den första åt sidan. Nej! Han kastade nummer två.

Fyra av filmrutorna var exponerade med kameran riktad åt ”fel” håll. De andra två visade en suddig publikmassa till vänster om målet, med god vilja kunde man urskilja vissa ansiktskonturer på de närmast sittande.

— Godafton.

Kommissarie Christoffersons massiva huvud avtecknade sig i dörröppningen mot tamburen. Hans bruna ögon tog en överblick över rummet, fladdrade hastigt över de sex ansiktena som vändes mot honom nedifrån golvet och stannade med intensivt intresse på de två bilder som Ferdinand höll i handen.

— Det var just de där jag ville titta på.

Vi kravlade oss upp och fotografen räckte fram de två små kontaktkopiorna. Kommissarien studerade dem ivrigt. Hans hopdragna ögonbryn kompletterades så småningom med bekymrade veck i pannan. Utan ett ord lämnade han tillbaka bilderna.

— Jag kan naturligtvis förstora dom kraftigt, sa Ferdinand litet osäkert.

Polismannen skakade på huvudet och tittade förstrött på bildskörden på golvet.

— Jag har nog ingen användning för dom. Är det allt herr Olsen har tagit?

Fotografen räknade tyst.

— Det fattas ett par stycken, sa han. Men jag såg att åtminstone en var oduglig.

— Det är bara en bild som fattas, en bild med Viking som Pat fick. Han var här uppe en stund innan herr Olsen och de andra herrarna kom hit och bad att få titta på bilderna. Men det var bara en förstoring av ”Viking” han ville ha.

Sade fotolärlingen Gösta.

FJӒRDE KAPITLET

Det blev tyst ett slag i rummet, och under denna tystnad studerade jag kommissarie Christofferson. Hans pokeransikte var fullkomligt. Så gjorde han ett slag i rummet, stannade framför en fåtölj och satte sig bekvämt tillrätta. Han tog upp en cigarr, snoppade den omsorgsfullt och blåste ut ett tjockt rökmoln innan han äntligen tog till orda.

— Vi har tyvärr inte kommit så värst långt. Vi vet att någon har skjutit Hansson och denne ”någon” har befunnit sig ganska nära, antagligen satt han på en bänk inne på planen. Obduktionen i morgon får ge bättre besked men sannolikt har skottet avlossats från cirka femton meters håll. Att ingen av skyttens grannar på bänken märkte något är oförklarligt.

Han drog ett långt drag på cigarren och fortsatte:

— Vi har fått tag på en av de personer som suttit på innerplan rätt nära mördaren. Han har varken hört eller sett något anmärkningsvärt.

Kommissarien reste sig och gick otåligt av och an på golvet.

— Av femti personer kring den misstänkta punkten har vi alltså bara fått kontakt med en, men vi har ytterligare några chanser. Dels hoppas vi att åtskilliga skall nappa på efterlysningen, dels kanske vi kan få fram några åskådare som köpt i förköp.

— Hade inte en del gått just före skottet?

— Jo, den här metallarbetaren som vi hört kom verkligen ihåg att hans grannar till höger hade rest sej, detsamma gällde ett par personer som satt framför honom. Hur många som kan ha försvunnit vet varken han eller vaktmästarna, men tydligen var det rätt glest i bänkarna mot slutet. Folk har usel iakttagelseförmåga, men jag gissar att vederbörande suttit ganska ensam eftersom han överhuvudtaget vågat skjuta.

— Man frågar sej vem som tagit en sån fruktansvärd risk, sa Rydén.

— Man gör det. Men vi måste räkna med att det kanske inte finns något egentligt motiv här utan att det helt enkelt rör sej om en irrationell handling. Kalla det vad ni vill!

Han reste sej och kastade en menande blick på Ferdinand Olsen.

— Så står det till, och mer kan jag inte stå till tjänst med. Jag gissar att herrarna har åtskilligt att uträtta ...

Överflödiga, och olustiga till mods, lämnade vi ateljén. Mina kolleger dröp av ganska hastigt och jag och Ranne gjorde sällskap.

Vi flanerade Storgatan framåt och konstaterade att livet flöt fram helt ordinärt i Fagerås. Flickor i nya vårkappor fnittrade klungvis och ynglingar med eller utan skinnjacka råmade sina målbrottsskratt. Det gjorde ett egendomligt intryck men det var på något vis välgörande. Inne på en sidogata knöt jag an till dagens händelser igen.

— Vad har du för uppfattning om er tränare?

Ranne gav mig en hastig blick, gick tyst några steg och sparkade så till en liten sten som med ett klingande ljud slog emot en lyktstolpe.

— En ganska underlig kurre som det är svårt att få grepp om, svarade han dröjande. Han har ett rätt livligt förflutet. Hade hand om ett tjeckiskt lag innan han gjorde ett mellanstick i Spanien under inbördeskriget. Så småningom vände han tillbaka till Polen och då kriget kom blev han ett av de vanliga flyktingödena. Herner fick nys om att han hamnat i Sverige och så tog vi hand om honom.

— Det har ni väl inte ångrat.

— Absolut inte. Han var billig att få och visade sej snart vara rena fyndet. På ett par veckor satte han en fart på träningen som ingen kunnat drömma om. Pojkarna grymtade först men de hängde med.

— Sånt brukar skapa respekt men knappast popularitet.

— Det stämmer nog, Pat har aldrig varit särdeles omtyckt. Han är för mycket enstöring och det har nog inverkat mer än hans slavpiska. Utanför träningen är han osynlig.

Ranne tystnade och pekade upp mot ett gult trevåningshus.

— Medan vi talar om trollen ... du ser däruppe där det lyser högst upp. Där bor vår vän Patinsky. Han sitter väl och tittar på den där bilden nu.

— Ett egendomligt infall, sa jag begrundande. Men något motiv kan man väl inte tänka sej i hans fall.

Ranne log.

— Åtminstone inte när det gäller ”Viking”. Mej föreföll det som om vår nye komet skulle vara Pats speciella favorit.

Vi vandrade under tystnad, och då jag rekapitulerade vad som fanns att ta på av verkliga fakta — utom en död fotbollsspelare och ett skott — kände jag ett ögonblicks tvivel.