Carl Frederik Garde

Kom Og SkrÆM Mig

Lindhardt og Ringhof

Kom og skræm mig

Copyright © 1980, 2019 Carl Frederik Garde og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S

All rights reserved

ISBN: 9788726092424

1. e-bogsudgave, 2019

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

1

Mit navn er Halm, og min kæreste hedder Hø. Det er det allerbedste, men først må jeg fortælle om hr. og fru Adamsen og fuglene. Og om kirsebærrene. Det var Adamsen, der satte mig sammen af et par pinde, gav mig et gammelt sæt tøj på og fyldte det ud med halm for at jeg skulle se stor og stærk ud. Men det var hans kone, der formede mit hoved. Det er det pæneste ved mig. Det var hende, der gav mig mine smukke øjne og syede min følsomme mund af silketråd.

»Nu ligner du Adamsen som ung,« sagde hun, da hun var færdig. Og så kyssede hun mig, satte hovedet på kroppen, og han bar mig ud i haven, hvor han stillede mig op henne ved kirsebærtræet på en pæl i jorden.

Jeg skulle være fugleskræmsel. Jeg skulle skræmme fuglene væk fra kirsebærtræet. De huggede kirsebærrene fra ham, og det var han meget træt af. De fløj ganske vist væk, så snart han kom ud i haven. Men når han gik ind i huset igen, kom de tilbage med det samme. Han var ved at blive tosset af det. Det havde ikke hjulpet spor, at han havde råbt og skreget og skældt ud. Fuglene kom alligevel tilbage, så snart han var borte et øjeblik. Han havde endda taget sit jagtgevær og skudt flere skud op i luften. Det var fuglene blevet meget bange for, men ikke ret længe, så sad de igen og gnaskede i de søde, røde bær.

Så var det, han fandt på mig. Fuglene forsvandt jo, så snart han viste sig i haven, også selv om han ikke råbte højt eller skød med sit gevær. Hvis jeg var herude hele tiden, tænkte han, så ville fuglene holde sig væk. Det kan jeg jo bare ikke, for jeg skal da også drikke kaffe og læse avisen og ha’ mig en formiddagslur og en eftermiddagslur.

Sådan gik han og spekulerede. Hvis jeg nu kunne få fuglene til at tro, jeg var her hele tiden, så turde de slet ikke komme i nærheden af kirsebærtræet, tænkte han.

»Jeg har det, jeg har det,« råbte han til sin kone.

»Hvad har du?« spurgte fru Adamsen.

»Vi laver et fugleskræmsel, der ligner mig,« sagde han. »Så tror de frække fugle, det er mig. Og så tør de ikke hugge kirsebærrene.«

Da han stillede mig op i haven, var han i mægtig godt humør. Han grinede højt og sagde: »Nu skal du passe på mine kirsebær, hr. Halm. Du skal bare stå helt stille og se ud som mig. Så skal du bare se, hvor bange de bli’r.«

Så tog han sin hat af og satte den på mit hoved. Han stod lidt og kiggede på mig.

»Du er faktisk en flot fyr,« sagde han, »og jeg er sikker på, at du vil gøre, hvad jeg siger. Dig får jeg ingen vrøvl med.«

Og så lo han. Jeg kunne høre han lo hele vejen ind i huset. Han gik ind for at hvile sig, tror jeg – for lidt senere kunne jeg høre ham snorke, så ruderne klirrede.

Så stod jeg dér. Jeg var helt ny, selv om jeg havde gammelt tøj på, og jeg vidste næsten ingenting. Jeg syntes, det var meget spændende at være fugleskræmsel, og det var nemt. Jeg skulle bare stå helt stille og være der. Som hr. Adamsen havde sagt.

De første ti minutter skete der ingenting. Der kom ikke en eneste fugl. Jeg følte mig godt tilpas. Jeg følte, jeg var et meget dygtigt fugleskræmsel. Når der ikke var andre end mig i hele haven, måtte det jo være mig, der skræmte fuglene væk.

Men pludselig kom der en solsort og satte sig på en gren i kirsebærtræet. Nu gælder det, tænkte jeg, og jeg prøvede at se meget skræmmende ud. Jeg tænkte på at ligne hr. Adamsen så meget som muligt. Så måtte den da blive bange.

Det gjorde den bare ikke. Den sad bare og kiggede på mig, først med det ene øje, så med det andet. Så kom der en gråspurv og satte sig på en anden gren. Den gjorde ligesom solsorten – lagde hovedet på skrå og kiggede.

Jeg følte mig meget utilpas. Hvordan turde de frække fugle komme her og sidde, som om jeg slet ikke var her?

Og det blev værre endnu. Der kom flere og flere fugle. Et par stære, fem-seks gråspurve, tre blåmejser, fire musvitter, en solsort til og en flagspætte. Ikke nok med at de gloede på mig. De begyndte også at pippe og fløjte og synge. Jeg blev virkelig meget gal i hovedet.

Men så skete det allerværste. Den første solsort fløj ned fra træet og satte sig på min ene arm. Jeg blev så vred, at jeg var lige ved at knække. Men solsorten var ligeglad.

»Hvad er du for én?« spurgte den.

»Jeg er ikke for én,« sagde jeg. »Jeg er et fugleskræmsel, og jeg skal passe på hr. Adamsens kirsebær.«

Jeg kiggede op på fuglene i træet. Nu var de begyndt at hugge af bærrene.

»Hov,« råbte jeg, »det må I ikke. Vil I straks holde op!«

»Nej, det vil vi ikke,« sagde en lille tyk gråspurv.

»Jamen, I må ikke spise de kirsebær. Det siger hr. Adamsen selv,« sagde jeg.

»Det er da ikke hans kirsebær,« sagde solsorten, der sad på min arm.

»Jo, for det er hans have,« sagde jeg.

»Jamen han har da ikke lavet dem,« pippede en musvit oppe fra toppen af træet.

»Det ved jeg ikke noget om,« sagde jeg, »men I må ikke.«

Først grinede solsorten på min arm, så grinede nogle af de andre oppe i træet, og til sidst var det ét stort pipperi af grin. Det gjorde ondt langt ind i min halmsjæl. At være et fugleskræmsel, der ikke kan skræmme så meget som en gråspurv, er meget slemt.

Det blev ved, lige til solen gik ned. Så blev der pludselig meget stille i haven. Der var kun en ugle, der skreg langt borte. Jeg tror nok, jeg faldt i søvn.

2

Da jeg vågnede igen, var det allerede lyst. Det var fuglene, der vækkede mig. De var allerede ved at spise morgenmad. Kirsebær. Og der var mange flere fugle end dagen før. Jeg tror nogle af dem havde taget sig en flyvetur for at fortælle en masse andre fugle, at de bare kunne komme hen i hr. Adamsens have og spise kirsebær.

Jeg blev meget vred lige med det samme. Jeg råbte til fuglene, at de skulle holde op og flyve et andet sted hen. Jeg prøvede at skræmme dem, alt hvad jeg kunne.

Og det var det, der var galt. Jeg kunne slet ikke.

»Hvorfor bli’r I ikke bange for mig?« spurgte jeg.

»Du gør jo ikke noget,« sagde en blåmejse.

»Jamen et fugleskræmsel skal ikke gøre noget,« sagde jeg. »Hr. Adamsen siger, jeg bare skal stå helt stille og se ud som ham. Så vil I blive bange.«

»Hvad så, når vi ikke bli’r det?« sagde flagspætten.

»Det ved jeg ikke,« sagde jeg. »Jeg ved bare, at I skal blive bange.«

»Kan du selv li’ at blive bange?« spurgte en stær.

»Øh – tja, det har jeg da ikke noget imod,« sagde jeg.

»Det kan jeg ikke forstå,« sagde en lille fræk musvit. »Har du nogen sinde prøvet det?«

Det måtte jeg jo indrømme, jeg ikke havde. Jeg vidste slet ikke, hvad det var at være bange.

»Det er jo også lige meget,« sagde jeg, »det er ikke mig, der skal blive bange. Det er jer.«

Fuglene pippede og kvidrede en hel masse, som jeg ikke forstod et kuk af, men så fløj den samme solsort som dagen før ned og satte sig på min arm.