Anna Sophie Seidelin

Anna Sophie Seidelin genfortæller

Det gamle Testamente

Illustreret af
Thormod Kidde

Lindhardt og Ringhof

Anna Sophie Seidelin genfortæller Det gamle Testamente
Forsidebillede: Photo by Erwan Hesry on Unsplash
Copyright © 2005, 2018 Anna Sophie Seidelin og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726117363

1. e-bogsudgave, 2018
Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk
Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Indledning

Bibelen – hvor, hvornår, hvordan blev Bibelen til?

Det var i det sorgens år 70, da verdensmagten Rom skaffede dødelig ro i et lille land, ikke så stort som Jylland, i det land, hvor Israel ligger i dag, i Palæstina. Mens nogle romerske styrker belejrede Jerusalem, hvis indbyggere var halvdøde af sult, tromlede andre hærafdelinger hen over landet fra nord til syd og indtog, brændte og nedrev alle landsbyer og byer på deres vej. Da endelig også Jerusalem var indtaget, udbrændt og brækket ned, fordrev romerne de ikke mange overlevende. Til det sidste havde jøderne håbet på, at Gud skulle gøre et mirakel. Men det kom ikke. I stedet kom der ro i det øde land.

Endnu mens romerne belejrede Jerusalem, slap nogle lærde mænd ud af byen med en mængde skriftligt materiale. De slog sig ned et sted ude ved kystsletten ud mod Middelhavet, Jabne, hed det, hvor der allerede var roligt. Og mens det jødiske folk spredtes til alle verdenshjørner, samlede disse lærde den bog, vi kalder »Gamle Testamente.« Den er et udvalg af det jødiske folks optegnelser om deres fjerne forfædres vandringer gennem skiftende verdensriger engang i bronzealderen, sådan fra omkring år 3000 før Kristus til omkring 1200 før Kristus. Der var optegnelser om jødernes liv i det land, de omsider fik i Palæstina, »Kana’ans Land«, som blev deres fædreland i over 1000 år; om lovene for det samfund, som nu var i opløsning; om festerne i deres forladte byer og i Jerusalems ødelagte Tempel.

Men først og sidst, og gennem det altsammen, var det en beretning om, at der er en mening med at leve, også når alting synes tabt. Det vil sige: Først og sidst og gennem det altsammen fortalte de om deres tro. Der er mange navne på mange helte i Gamle Testamente, men hovedpersonen er Gud.

Og imens de lærde i Jabne arbejdede på at redigere Gamle Testamente, var »Ny Testamente« ved at blive til.

Omkring 40 år før Jerusalem blev ødelagt, henrettede romerne med støtte fra den jødiske øvrighed en mand, der hed Jesus. Han blev korsfæstet uden for byen. Gennem tre år havde han skabt uro i landet. Mange af hans landsmænd havde i ham set en frelser, sendt af Gud for at befri først jøderne og så hele verden for undertrykkelse og vold og sult og sygdom. De herskende var ueninge om mange ting, men de var enige om, at Jesus var en farlig mand, farlig for det, man kalder »freden«. Og så lod de ham fængsle, anklage, dømme og henrette.

Dermed skulle det have været forbi med Jesus. Men ikke så snart var han død, før der bredte sig det rygte, at Gud havde kaldt ham til live igen. Hans venner havde set ham og været sammen med ham flere gange. Alle kunne se, at de, der havde stået ham nær, var holdt op med at sørge. De var glade og fulde af mod til at leve og fortælle videre om hovedpersonen fra det Gamle Testamente, om Gud, og hans søn Jesus Kristus, der sammen med ham havde overvundet døden og stadig arbejdede videre på at frelse verden fra alt det onde, der ødelægger livet.

Allevegne hvor Jesu efterfølgere kom hen, fortalte de. Og allevegne dannede der sig menigheder – det vil sige små samfund, hvor man lever med andre ideer end ude i det store samfund. Fortællingerne om Jesus blev meget hurtigt oversat og nedskrevet på græsk, der var den tids verdenssprog, og til andre sprog i det romerske rige. De blev ustandseligt skrevet af og spredtes med utrolig fart over Romerriget, der dengang gik fra Skotlands grænse til langt ned i Afrika, fra Spanien til ind i Asien.

Mellem menighederne var der livligt samkvem, og man skrev breve fra menighed til menighed. De blev opbevaret som store skatte og skrevet af igen og igen. Redaktøren for et af evangelierne (sådan kaldes bøgerne om Jesus) skrev på en bog om de første kristne menigheders tilblivelse.

I året 70 var de vigtigste dele af Ny Testamente allerede blevet til, de næste 40 år bragte resten. Sidst kom det illegale skrift »Johannes’ Åbenbaring«. Det blev skrevet omkring 100 til opmuntring for de kristne. Da var der nemlig så mange, der »fulgte Troen«, som de kristne kaldte det, at den romerske stat indledte en voldelig bekæmpelse af menighederne. Ligesom Jesus selv blev hans efterfølgere betragtet som farlige for staten. Men gennem alle forfølgelser voksede »Troen«, og i året 313 erklærede den romerske kejser Konstantin Kristendommen for »tilladt religion«. Men da havde Ny Testamente allerede eksisteret længe.

Bibelen – oversigt og tidstavle.

Tilsammen udgør Gamle og Ny Testamente altså Bibelen. Gamle Testamente rummer et helt folks historie gennem 3000 år; Ny Testamente er beretningen om Jesus og hans jævnaldrende venner. Det giver jo en forskel i sidetallet. Men forholdsvis fylder Ny Testamente forbavsende meget med sin fortælling om én enkelt generation over for Gammle Testamente, der dækker 43 gange så lang tid.

»Bibel« betyder »bøger«, der er ialt 66 »bøger« i Bibelen, 39 i Gamle Testamente og 27 i Ny Testamente. »Bøger« bruges også bare om et enkelt skrift; den mindste »bog« i Bibelen er et brev på en trykside, de største »bøger« er derimod på størrelse med, hvad vi til daglig kalder en bog.

Inden for vor Bibel er »bøgerne« ordnet efter samme princip i Gamle og Ny Testamente. Først kommer det fortællende stof, som dog har mange indskud af anden art, love og digte for eksempel. For Gamle Testamente drejer det sig om

5 Mosebøger: Jødernes vandringer (ca. 3000 – 1200 før Kr.)

Josuabogen: Indvandringen i Kana’ans Land (ca. 1200 før Kr.)

Dommerbogen: De første generationer i landet (til 1025 før Kr.)

Ruts Bog: Den moabitiske kvinde, der blev stammoder for Davids slægt

2 Samuelsbøger: De første konger (1025 – 965 før Kr.)

2 Kongebøger: De to rigers konger (965 – 587 før Kr.)

2 Krønikebøger: Juda riges konger (mest uddrag af Kongebøgerne)

Ezras Bog: Jerusalem genopbygges (540 – 516 før Kr.)

Nehemias’ Bog: Jerusalem genopbygges (445 før Kr.)

Esters Bog: Jødeskæbner i det fremmede.

Disse bøger fylder godt halvdelen af Gamle Testamente. Efter dem kommer en række digterværker:

Jobs Bog: Lidelsens formål i verden

Salmernes Bog: De brugtes ved gudstjenesten i Templet.

Ordsprogenes Bog

Prædikerens Bog: »Der er intet nyt under solen«.

Højsangen: Kærlighedsdigte.

Og til sidst kommer Profeternes Bøger, inddelt efter længden i de 4 store med nogle digte, Klagesangene, imellem og de 12 små profeter. Profeterne virkede for de flestes vedkommende i kongetiden. Yngst er Daniel, skrevet 160 f. Kr.

I Ny Testamente finder vi først fortællestoffet i de 4 evangelier: Matthæus, Markus, Lukas og Johannes, og i »Apostlenes Gerninger«, der tager fat, hvor evangelierne slutter – efter Jesu død og opstandelse, og fortæller om Jesu efterfølgere, »apostlene« (»apostel« betyder »sendebud«). Bogen begynder altså sin beretning omkring år 30 og slutter omkring år 60, hvor dens hovedperson, Paulus, sidder i fængsel i Rom.

Efter denne fortællende del kommer så »Brevene«, først Paulus’ breve, som er det største afsnit, og så breve fra Jakob, Peter, Johannes og Juda foruden nogle mænd, man ikke har navne på, og Ny Testamente slutter så med Johannes’ Åbenbaring, som vi har fortalt om.

Tilbage er kun at fortælle, at Gamle Testamente bortset fra nogle få sider er skrevet på hebraisk, som var jødernes oprindelig sprog. Mellem 587 og 540 før Kr. var store dele af folket tvangsflyttet til Babylon. I den periode kom de til at tale aramaisk; nogle få sider af Gamle Testamente er på aramaisk, og det var også Jesu sprog. Men der er ikke bevaret så meget som en stump evangelium på aramaisk. Ny Testamente er skrevet på den tids fællessprog: græsk.

Nu har vi i store træk orienteret om Bibelens tilblivelse. Det, vi har oplyst, regnes nu for nogenlunde sikkert. Men ellers kæmper de lærde i dynger af bøger med den usikkerhed, som al historieskrivning er behæftet med. Alt det vil vi nu lade ligge og i stedet gå over til at fortælle de vigtigste af beretningerne i den kæmpebog, vi kalder »Bøgerne«, simpelt hen.

Praktiske oplysninger

Lige så længe der har været en Bibel til, lige så længe har der været fortalt bibelshistorier. Ja, noget af det vigtigste stof i Bibelen er simpelt hen begyndt som fortællinger, remser, digte; de blev husket udenad og gentaget og gentaget, med mindre og større variationer, fra det ene hundrede år til det andet, fra den ene familie eller stamme til de andre, indtil man på et tidspunkt begyndte at skrive ned.

Det er godt at skrive ned. Det bevarer indholdet af historierne, når de, der kunne huske, er borte. Men tiden går; meget, der var lysende klart for læserne, dengang det blev skrevet, trænger efterhånden til en forklaring. Og forholdene er meget forskellige i Nærøsten og Indien og Danmark og Sydamerika og Grønland. Hver gang Bibelen kommer til et nyt land og en ny tid, er der noget, der trænger til at blive forklaret. Det er det, man kan gøre, når man genfortæller: Man kan forklare, imens man fortæller, så stoffet bliver til at forstå for læserne; fortælleren er jo fra samme sted og tid som læserne og har selv erfaret, hvor vanskelighederne ligger.

Nu er det kun rimeligt, at den, der læser en bibelhistorie, selv har mulighed for at kontrollere, hvad der er genfortællerens, og hvad der er Bibelens ord. Derfor er der bagest i denne bog en indholdsfortegnelse med henvisninger til Bibelen. Denne findes i så mange udgaver, at det er håbløst at bruge sidetal til henvisninger. Derfor fandt man for mange hundrede år siden på at inddele den i kapitler, og kapitlerne inddelte man i småbidder: »vers«. Det har den fordel, at man også kan finde tingene i udgaver på fremmede sprog. Så når der f. eks. står 2. Mos 13, 14–16; kap. 14; 15. – så betyder det altså, at fortællingen stammer fra 2. Mosebog kapitel 13, vers 14 til og med vers 16, samt kapitlerne 14 og 15.

Bibelen bruges ved Kirkens gudstjenester. »Kirken« består jo af flere forskellige kirkesamfund – den romerske-katolske, den græsk-katolske, den methodistiske, den baptistiske kirke, for bare at nævne et par stykker.

Og så vil vi begynde med begyndelsen, lukke Bibelen op på første side første linje og høre om, hvordan de gamle jøder tænkte om Gud og verden og menneskers plads i tilværelsen. Så har vi også Bibelens hovedperson i aktion med det samme: »I begyndelsen skabte Gud .....«

De ældgamle dage.

Skabelsen

I begyndelsen skabte Gud Himlen og Jorden. Og Jorden var øde og tom, og der var mørke over Verdensdybet. Før Begyndelsen var Intet.

Hvordan skal man tænke sig »Intet«?

Tænk på en ørken, helt flad, uden træer, uden græs, uden sten til at kaste skygge. »Intet« er en øde ørken.

Tænk på, når du vågner om natten og ikke ved, hvordan din seng vender. Du griber ud i mørket med hænderne, men det er til den gale side. Lytter du, hører du ikke andet end dit eget åndedræt, og du tæller dine åndedrag, indtil du ikke kan holde regnskab med dem mere, du bliver forvirret, du ved ikke, om der er gået et øjeblik eller en hel time.

»Intet« er et mørke.

Tænk på et havdyb, der fylder alting, så der intet bliver tilbage. Vil du dykke ned til bunden, så er der ingen bund. Vil du stige op til overfladen, så er der ingen overflade. Vandet lukker sig over dine spor, der er slet ingen vej i dybet, uden bund eller flade, uden højre og venstre. »Intet« er et dyb.

Derfor fortæller de gamle jødiske videnskabsmænd, som skrev første kapitel af Bibelen, at i Begyndelsen, da Gud skabte Himlen og Jorden, da var verden øde og tom, og der var mørke over Dybet.

Men Guds Ånd rugede over Vandene.

Guds Ånd, det er Gud Skaberens Åndedrag, den Hellige Ånd, som går gennem hele den skabte verden og bevæger den. Gud talte ud i Dybet og sagde: – Lys, bliv til! Og da Gud talte, fór ordene ud i Dybet, båret på hans vældige åndedrag, og pustede verden i flamme, så der blev lys. Gud så, at lyset var godt, og han gav det navn og kaldte det dag.

Sådan skabte Gud lyset og satte en grænse for mørket.

Men natten er også velsignet med et navn, for det var nat, da Gud sagde: – Lys, bliv til! Natten er velsignet, for om natten hviler vi og drømmer. Nat er tiden til undfangelse, nat er ni måneder i mors liv, mens barnet bliver til, sovende og gyngende hos sin mor. Nat er spiretid for kornet i jorden.

Gud så, at det var godt. Og det blev aften, og det blev morgen efter den første dag.

Den anden dag talte Gud ud i Dybet, som i Bibelen kaldes »Vandene«, og der blev en åben plads mellem Vandene foroven og Vandene forneden, og Gud skabte en hvælving foroven og befalede den at holde de øverste Vande på plads. Hvælvingen gav han navn og kaldte den Himmel.

Dermed var der skabt et sted midt i Dybet, hvor der kunne være en levende verden.

De gamle jødiske videnskabsmænd, der skrev denne beretning om Verdens Skabelse, troede altså, at verdensrummet var et uendeligt havdyb – de kunne jo se, at Himlen var havblå, og de mente, det var, fordi den var så tynd og gennemsigtig, at man kunne se Vandene igennem den. Selv om de nu havde uret i deres tanker om verdensrummet, så havde de samme fornemmelse som vi af, hvad det er, der gør Jorden beboelig. For det er jo den tynde kappe af luft, der holder verdensrummet ude. Bibelens videnskabsmænd mente, at hvis Gud ikke holdt himmelhvælvingen på plads, ville Jorden drukne i Verdensdybet. Vi ved, at hvis en komet skulle komme Jorden for nær, kan den rive luften med sig bort fra Jorden, og så bliver den som en øde måne. Derfor kan vi godt være enige med Bibelens fortæller, når han slutter beretningen om den anden skabelsesdag med at sige: Da Gud havde skabt rummet under Himlen, så han, at det var godt. Og det blev aften, og det blev morgen efter den anden dag.

Den tredje dag kaldte Gud det faste land frem af Vandene under Himlen, og Gud kaldte det Jord. Stedet, hvor vandet samlede sig, kaldte Gud Hav.

Derefter gjorde Gud jorden frugtbar ved hjælp af vandet, og han skabte urterne med deres frø og træerne med deres frugter, alt hvad der næres af jorden og lyset og vædes af vandet.

Således klædte Gud jorden, så den blev grøn og glædelig under den blå himmel midt i det blå hav. Og Gud så, at det var godt. Og det blev aften, og det blev morgen efter den tredje dag.

Den fjerde dag kaldte Gud på Solen og Månen og alle de himmellys der ser ud, som om de er mindre – stjernerne. De kom, og Gud satte dem op under Himlen og anviste dem deres baner, for at man skulle beregne tiden efter dem. Således skabte Gud tiden; han skabte højtider, dage og år.

Først tænkte Gud på højtiderne. De er de vigtigste tider, fordi de er fælles for mennesker. Foroven går Solen og Månen og stjernerne over Himlen og udmåler med nøjagtighed tiden, stjernetiden, som altid er den samme. Nede på Jorden er der mange slags tid; hver blomst har sin tid, og sådan er det også med mennesker. Men når stjernekalenderen viser, at det er jul, så falder samtidig alle menneskers tanker i slag. Enten de er bedrøvede eller glade, syge eller raske, onde eller gode, så føler og ved de allesammen, at højtiden er kommet. Når det er højtid, falder jordtiden og himmeltiden sammen, og alle mennesker tænker og gør det samme. Og hvis højtiderne engang skulle forsvinde, vil menneskene blive meget ensomme og fremmede for hinanden.

Derfor siger Bibelen, at det først og fremmest var for højtidernes skyld, at Gud satte stjernerne på Himlen. Men dernæst var det også for at gøre skel imellem dag og nat, mellem i går og i morgen, så der kan være frem og tilbage i tiden, ligesom der er op og ned i rummet under Himlen.

Gud så, at det var godt. Og det blev aften, og det blev morgenen efter den fjerde dag.

På den femte dag begyndte Gud at skabe dyrene. Først skabte han dyrene i havet; og derfor synes menneskene, at fisk er stumme og gådefulde, fordi de stammer fra Dybet, hvor mennesker ikke kan leve.

Efter havdyrene skabte Gud fuglene, som flyver under Himlen, nærmest ved det øverste dyb, verdensrummet.

Gud velsignede fisk og fugle og sagde: – Bliv frugtbare, bliv mange, opfyld havene og luften!

Gud så, at det var godt. Og det blev aften, og det blev morgenen efter den femte dag.

På den sjette dag skabte Gud landdyrene, både de vilde dyr og kvæget og krybet, alle de mange arter.

Og Gud så, det var godt.

Nu havde Gud skabt hele verden. Men der var ingen til at dele hans glæde over den. Gud var alene.

Da var det, at Gud tænkte ved sig selv: Jeg vil skabe mennesket. Jeg vil forære mennesket hele verden, og når mennesket bliver glad, bliver min glæde fuldkommen.

Så skabte Gud mennesket, han skabte det som mand og kvinde. Han skabte dem af samme stof som verden, sådan at menneskene kom til at høre til i verden og aldrig kan blive trætte af den. Men han skabte dem også i sit billede – det vil sige: Han gav dem forstand, så menneskene kan se verden, ligesom Gud ser den.

Så stod menneskene foran ham, kvinde og mand, oprejst på deres ben, og Gud velsignede dem og sagde: – Bliv frugtbare og mangfoldige og opfyld Jorden, gør jer til herrer over den, det er alt sammen jeres. Her har I kvæget, det skal følge jer og tjene jer. Her er de vilde dyr, Himlens fugle og havets fisk, de skal adsprede jer. Her er korn til brød, her er græsning til kvæget. Alt hvad I ser, det er jeres, I må have det!

Da Gud så, hvor overvældede menneskene blev, da blev hans egen glæde fuldkommen. Han så ud over alt, hvad han havde skabt, og se, det var såre godt, det kunne ikke have været bedre.

Og det blev aften, og det blev morgenen efter den sjette dag.

På den syvende dag hvilede Gud sig efter sit storværk. Han velsignede den dag og gjorde den hellig, fordi den dag var hans hviles og glædes dag. Og af den grund holder menneskene også syvendedagen hellig. På den dag hviler vi os fra vort arbejde med at regere over Jorden, vi spiser den bedste mad, som Jorden frembringer til os, vi tager ud og ser, hvor dejlig Jorden er, og på den dag tænker vi, ligesom Gud tænkte: Hvor er verden dog dejlig. Den kunne slet ikke have været bedre.

Fortællingen om, hvordan Gud skabte verden på seks dage, står i det første kapitel af Bibelen og lidt ind i det andet kapitel. Som vi allerede har nævnt, blev denne skabelsesberetning skrevet af oldtidens jødiske videnskabsmænd. De arbejdede anderledes, end videnskabsmænd gør i vore dage, og det er ikke så mærkeligt, at de tog fejl i mange enkeltheder. Det mærkelige er, at de ramte plet på mange vigtige områder – for eksempel, at lyset blev til før Solen, og at livet begyndte i havet. De græske videnskabsmænd, der arbejdede samtidigt med de gamle jøder, udviklede atomteorien, som heller ikke er blevet bevist før i vore dage, 3000 år senere.

Hvis de gamle jøder vågnede op i dag og så, hvad den moderne videnskab har fundet ud af, ville de måske nok straks blive lidt triste; men ægte videnskabsmænd har altid kærlighed til sandheden, så de ville hurtigt blive glade og imponerede, og så ville de ende med at sige, som der står i en af Davids salmer i Bibelen:

Herre, hvor underfulde er dine gerninger,

hvor ufattelige dine tanker,

Hvor stor er dog deres sum.

Når vi nu læser videre i kapitel 2 i Bibelen, bliver vi ikke så lidt overraskede over at opdage, at jøderne havde en beretning til om Jordens første dage, og den er, som vi nu skal høre, anderledes end den første.

Edens have

Gud Herren havde lige skabt Jorden og Himlen. Han havde løftet Jorden ud af Vandene, og den var endnu nøgen og våd og kold, og tåger væltede op af Jorden og skjulte den. Da var det, at Gud straks dannede mennesket Adam. Han skabte ham af den våde lerjord og lagde sig på knæ over ham og blæste livsånde ind i hans næsebor, så mennesket blev et levende væsen. Og Adam trak vejret, rejste sig over ende og frøs.

Gud så, at han måtte skaffe Adam et sted, hvor han kunne trives. Ude mod øst, hvor Solen kommer fra, var der allerede lunt og tørt, og dér indhegnede Gud en have til Adam i landet Eden. Han dannede den smukt med bakker og dale, han klædte jorden med grønt græs og spættede den med blomstrende urter, han lod opvokse alle slags træer, en fryd for øjet og gode at spise af, og størst iblandt dem var Livets Træ, som voksede midt inde i haven, hvor lunden var tættest. Dets krone voksede op over skyerne, og dets rødder drak af Verdensdybet, som på dette sted vældede op af jorden i en kilde. Derinde voksede også Kundskabens Træ, lavt og bredt i kronen, og spejlede sine frugter i vældet. Kilden nærede en bred strøm, der løb igennem Edens Have og ud under hegnet udenfor, hvor den randt bort mellem tidsler og nælder. Et stykke henne delte floden sig i fire arme, der løb til hver sit verdenshjørne og vandede hver sin verdensdel; men haven lå østen for dem alle.

Gud tog nu Adam og satte ham i Edens Have, for at han skulle nyde og bruge den og vogte den som sin egen. Han gav ham træernes frugt at leve af; kun advarede Gud ham imod frugterne på Kundskabens Træ og sagde: – I de æbler bor kundskaben om godt og ondt, og de æbler kan du ikke tåle. Hvis du spiser af dem, dør du.

Så levede Adam i Edens Have. Han løb op ad bakker og ned i dale, sov i træernes skygge og plukkede frugt af deres grene, og vand drak han af floden. Og ellers stod han og så på, hvad Gud lavede. I de dage var Gud nemlig altid at finde et eller andet sted i haven, for han var ved at skabe dyrene, så Adam kunne få andre levende væsner til hjælp og adspredelse. Adam og Gud talte om dyrene, og hvis Adam ikke lige var der, når Gud havde et nyt dyr færdigt, så kaldte Gud på ham og viste ham det, og Gud lagde mærke til, hvad Adam kaldte dyrene, for sådan som Adam syntes, sådan skulle dyrene hedde. På den måde hjalp Adam Gud med at skabe dyrene.

Til sidst havde de skabt så mange dyr, at de ikke syntes, det var nødvendigt at skabe flere. Gud havde da ingen grund til at være i haven hele tiden, og han så, at Adam begyndte at kede sig. Han kunne jo ikke følge med Gud, og han var ikke lige med dyrene, for han havde givet dem navn og været med til at skabe dem. Gud indså, at Adam måtte have en fælle.

Så dyssede Gud Adam i søvn, og da han sov, tog Gud et ribben ud af hans side og lukkede efter det. Over ribbenet dannede han en kvinde, og da Adam vågnede, så han for sig et væsen, der var ham selv så ligt, at han råbte af forundring, og efter hans forundringsudråb fik hun navn. På dansk må vi nøjes med at kalde hende »Kvinden«; sit eget rigtige navn fik hun først, da hun ventede sit første barn. Adam elskede hende straks lige så højt, som han elskede sig selv, for hun var jo ét med ham fra begyndelsen. Og derfor forlader en mand sin far og sin mor og lever sammen med sin hustru, og de bliver ét legeme, som mand og kvinde var fra først af.

Kundskabens Træ

Dengang Gud dannede dyrene, da havde han også skabt slangen. Han havde skabt den rund og blød og uden lemmer, så den, hvad kroppen angik, var et svageligt dyr, som alle kunne træde på. Men så havde han til gengæld givet den en gifttand, for at mennesker og dyr skulle se sig for og ikke af vanvare knuse den. Dermed var slangen godt forsvaret.

Men nu var det sådan, at da slangen fik gifttanden, da havde den med det samme fået en giftig sjæl, for at det ene kunne svare til det andet, og slangen var listigere end alle markens dyr. Den så sig om efter nogen, den kunne drille. De andre dyr duede ikke, for de var enfoldige, skabt hver i sit eget billede. De havde ingen at måle sig med. Men så kom slangen i tanker om Kvinden. Hun sad just ørkesløs og alene.

Slangen krøb for Kvinden og gjorde sig til, så hun blev opmærksom, og så sagde den:

– Sig mig, er det virkelig sandt, hvad jeg hører, at Gud har forbudt jer at spise al den dejlige frugt i haven?

Kvinden blev forarget på Guds vegne, og på sine egne, og svarede:

– Sikke noget snak! Vi må da spise alt, hvad vi vil, undtagen æblerne på Kundskabstræet, for de er giftige, siger Gud; hvis man bare rører ved dem, dør man. Men ellers må vi da tage alt, hvad der er, det er vores!

– Nå, sagde slangen, – siger Gud det? Hvor det ligner ham!

– Hvad mener du med det? spurgte Kvinden og blev rigtig vred på Guds vegne.

– Jo, sagde slangen, – de æbler er nemlig aldeles ikke giftige, – tværtimod, det er de bedste æbler i hele haven, og den, der spiser af dem, han dør sandelig ikke, han bliver bare lige så klog som Gud til at skelne de to ting, der holder verden sammen, og som man under ét kan kalde Godt og Ondt. Og hvor det ligner Gud, at han vil have den kundskab for sig selv. Så kan han råde ganske alene, og I kan gå her som hans kære uskyldige børn, som han kan forære alting, og som skal være så glade og taknemlige hele tiden, og som han kan binde alting på ærmet. Det er det, der ligner ham!

Kvinden slog ud efter slangen, men den bugtede sig væk gennem støvet – og var meget tilfreds. Mens Kvinden rejste sig og gik eftertænksomt langs floden ind imod midten af haven. Det var gået, som Gud aldrig havde tænkt sig: Hun var kommet i tvivl om hans godhed.

Som hun gik, blev skoven tættere og mere stille, og der blev mørkt og grønt imellem træerne. Hun glemte sin uro, fordi der var så grønt og stille i skoven. Og så stod hun inde i havens midte. Kilden vældede og vældede evigt ud af jorden ved rødderne af Livets Træ, og det susede i dets krone højt oppe. Men Kundskabens Træ bøjede sig over kilden og spejlede sine frugter i dens glatte væld. Hun satte sig under dets grene, og der var stille, og træerne susede og kilden randt, og Kvinden var for første gang glad for, at hun var alene.

Men da hun havde siddet lidt, mærkede hun, at ensomheden flød over og det blev til længsel. For første gang længtes hun efter Adam. Og hun rejste sig, gik hurtigt bort, fandt ham, tog ham i hånden og sagde:

– Kom, Adam, så skal jeg vise dig det dejligste sted i hele haven.

Adam gik gerne med; men skoven blev ham for grøn og stille, og hans hånd blev tung i Kvindens. Da vendte hun sig og smilede, og Adam fulgte med langs floden, ind midt i haven.

– Se, sagde Kvinden. Adam så, og han var ikke glad. Det var ham for meget. Men da Kvinden satte sig, lod han sig trække ned ved hendes hånd, og da hun lænede sig til ham og beholdt hans hånd i sin, flød stilheden og bladsuset og vældet også ind i ham, og de sad ganske stille. Da vendte Kvinden sig i hans arm og rakte hånden ud mod æblet over sit hoved. Det hvilede stort og fuldt og køligt i hendes hånd, og hun tænkte egentlig ikke på at plukke det, hun ville bare røre ved det, fordi det var ligesom stilheden. Men æblet var modent og gik af stilken, og pludselig sad hun med det i hånden. Hun blev forfærdelig forskrækket, for hun havde helt glemt slangen. Adam mærkede, at det rykkede i hende, og han blev endnu mere forskrækket, for han var jo slet ikke forberedt. Da Kvinden så hans forskrækkelse, blev hun trodsig – og bed af æblet.

Det var rigtigt, hvad slangen havde sagt: Det var det bedste æble i hele haven. Det var så sprødt og saftigt, så køligt, sødt og mangesmagende, og Kvinden rakte det til Adam.

Hans forfærdelse var ved at gå over, for han så jo, at der ikke skete noget, og han kunne også nok se, at æblet smagte godt. Så han tog også en bid. Og da de havde spist, så de sig om, og alting var ganske forandret.

Dér stod træerne, men de var ikke mere grønne væsner, de var bare træer, med rod og stamme og mange, mange blade. Mosset var ikke mere et tæppe at hvile på, det var et væv af bitte små tråde. De så alting så klart og tydeligt, som om de havde haft skade på synet før.

De så på hinanden. Adam så på Kvinden, og hun var rund og skøn, fast og kølig som æblet, og han så ned ad sig selv, og han var knudret og ru og kantet og håret, og han følte sig nøgen og skammede sig. Men Kvinden så i Adams ansigt, at han syntes, hun var smuk og rig, og hun kom til at smile over den nøgne Adam. Han blev heftigt vred og greb efter hende. Og så var han ikke vred længere.

Da var det, de hørte Gud Herren kalde ude i haven. For det var blevet aften, og hver aften, når luften blev sval, kom Gud til haven for at se til sine mennesker, og når han kaldte, kom de løbende og gik med ham i haven og fortalte ham, hvad de havde oplevet, og spurgte ham om alt, hvad de gerne ville vide, og de glædede sig alle tre.

Kvinden så på Adam, og Adam så på Kvinden. De blev begge meget røde i ansigterne. De skammede sig for første gang. De skammede sig på Guds vegne. Dér gik han så troskyldig og mente, de ville blive glade, og så havde de slet ingen lyst til at se ham. For dette havde de ikke lyst til at dele med nogen, ikke engang Gud skulle blande sig i det, det var deres helt alene.

Gud blev ved med at kalde derude, med glad og tillidsfuld røst, for han vidste jo ikke, at han var udenfor, den troskyldige Gud. De var nødt til at komme. Men de syntes, at hvis han først så dem, så måtte han kunne se på dem, hvad de selv havde set, da de blev seende. Og hurtigt rev Adam storfligede blade af et figentræ tæt ved, og Kvinden rev bladstrenge ud af andre blade og trak hele blade på dem og knyttede et skørt til Adam og et til sig selv. Og så gik de langsomt bort fra kilden, ud til den kaldende Gud.

Så snart han så dem i deres ynkelige skørter, vidste han, hvad der var sket. Og han vidste meget mere. Han vidste, hvad der ville ske fremover. Og han fortvivlede og vrededes i sin fortvivlelse, og han råbte til dem, skønt han vidste det hele:

– Adam, hvor var du? Hørte du ikke, at jeg kaldte?

Adam blev også vred, fordi Gud råbte, og han sagde: – Jeg hørte dig godt, men jeg var jo splitternøgen.

– Og hvem har så fortalt dig, at du var nøgen? Har du spist af det træ, som jeg forbød dig at røre?

Adam blev bange, og han så hen på Kvinden, og vrede kom op i ham, fordi han huskede, at det ikke var ham, der havde haft lyst til at gå ind midt i haven. Det var hende, der havde narret ham til det ved at smile. Men Kvinden ville ikke se på ham, og Adam så, at hun var uden anger, og han råbte til Gud:

– Det var Kvinden, hende, du selv lavede til mig, det var hende, som fik mig til det.

Da sagde Gud til Kvinden:

– Hvad har du dog gjort?

Kvinden blev forfærdet, fordi hun så, at Gud var fortvivlet, og hun fortalte, hvad slangen havde sagt hende.

Da så Gud ned på jorden, og slangen bugtede sig i det varme sand og spillede med øjnene og med tungen. Og Gud forbandede slangen og sagde:

– Fordi du har gjort dette, forbander jeg dig blandt alt kvæget og alle markens dyr. Kryb videre på din bug, æd støv alle dit livs dage! Jeg sætter fjendskab mellem dine børn og Kvindens børn. Hendes sønner skal jage dig med kæppe og knuse dit hoved med sten!

Da huskede Gud sin retfærdighed, og han føjede til:

– Men du skal hugge dem i hælen, når de ikke ved, du er bag ved dem. Så vendte Gud sig til menneskene.

– Så er det forbi, sagde han. – Jeg havde tænkt det anderledes, men I ville jo være klogere. Her kan I ikke blive længere. Nu har I spist af Kundskabstræet og er blevet lige så kloge som jeg til at kende godt og ondt. Men skabe noget kan I ikke. Nu mangler det bare, at I også rækker hånden ud og plukker frugten på Livets Træ og spiser den, så I får evigt liv. For det eneste trøstelige ved jer, som I er nu, det er, at I dog i hvert fald skal dø. I må ud herfra.

Så lavede Gud dem noget tykt tøj af skind. Han førte dem ud til hegnet omkring haven. – Se! sagde Gud, og de så derud. Foran dem lå verden, og den lignede en ødemark. Her har I verden, sagde Gud Herren. Og til Kvinden sagde han:

– Meget mangfoldiggjort bliver herude dit svangerskabs møje. Med smerte skal du føde dine børn, men endda skal din attrå stå til din mand, og derfor kommer han til at herske over dig.

Og til Adam sagde Gud: – Her er din mark. Det var dig selv, der ville have den. Gør nu med den, som du har fået forstand til. Med møje skal du skaffe dig føde af jorden, torn og tidsel skal du kæmpe med, i dit ansigts sved skal du æde dit brød, indtil du vender tilbage til jorden, hvoraf du er taget; ja, støv var du, og til støvet skal du vende tilbage.

Så stod Adam og Kvinden uden for Edens Have. De så sig tilbage, men Gud var der ikke. Og de kunne ikke løbe efter ham, for ved havens indgang havde Gud sat sine kæmpestore engle, keruberne, på vagt med glimtende flammesværd i hånden. De skulle vogte Livets Træ. Menneskene så, at de havde fået deres ønske opfyldt: De var alene.

Adam og Kvinden så sig omkring i ødemarken. De frøs. Og så tog de fat på at skaffe sig et sted, hvor de kunne være. De ryddede en plads, indtil de kunne rejse et hegn, de såede og plantede en have, som skulle ligne den, de havde mistet..

Sådan ender den anden beretning om, hvordan det gik til i Begyndelsen. Historien om menneskene i Edens Have interesserer sig ikke for, hvordan verden er skabt og indrettet. Den fortæller om, hvordan det så gik mennesker med at leve i verden. Denne og de næste tre historier kalder man myter. Og at de er sande, er noget, man selv kan opleve. For en myte er en historie, der altid gentager sig.

Kain og Abel

Edens Have var lukket for Adam og Kvinden. Men de og deres efterkommere holder aldrig op med at drømme om den. Når de ser en kilde, minder den dem om den første kilde, og når de ser et stort skyggefuldt træ, tænker de, at det ligner Livets Træ. Ved kilder og vandløb, under store træer bøjer menneskene sig og kalder på Gud, for de synes, at her er der som i haven. Her må Gud være nær. For nu er det menneskene, der kalder på Gud.

Adam var den første, der kaldte. Det var, da han og Kvinden opdagede, at hun skulle have et barn. Da Adam med hånden på hendes bug mærkede barnet røre sig i hende, da følte han under sin hånd det samme, som Gud havde følt, dengang han havde dannet Adam af leret og mærkede, at han trak vejret og blev et levende væsen. Glæde rystede Adam, og han råbte i sin glæde et nyt navn til Kvinden. Han kaldte hende Eva – det betyder »levende«, og Eva blev mor til alt levende.

Eva blev det andet menneske, der råbte til Gud. Da hun skulle føde, og det gik så hurtigt med veerne, at hun ikke kunne følge med, skreg hun. Og idet hun skreg, åbnede hendes skød sig, og drengen sprang ud, glat og slank som en fisk og skreg med sin egen mund, og Eva sov et øjeblik og drømte, hun var hjemme i haven. Langt borte græd barnet i hendes arme, og Eva talte til Gud og sagde: – Jeg har fået – jeg har fået en søn ved din hjælp. Deraf fik drengen navn og kom til at hedde Kain – det ligner det hebraiske ord for »jeg har fået«.

Den næste søn, Adam og Eva fik, kaldte de Abel. Ham var forældrene også glade for, men det kunne Kain ikke tåle. Han kom til at misunde og hade sin lillebror. Da drengene voksede til mænd, hjalp de deres far. Kain havde mest lyst til agerbruget, og Abel passede dyrene. Engang ville de to brødre takke Gud for jordens gaver. De lagde hver et bål til rette; Kain lagde på sit bål det første korn, han havde høstet, og Abel slagtede det første lam, der var født i hans hjord, og lagde det på sit bål. De mente, at når de lagde deres gaver frem, kunne Gud se dem, og når de tændte bålene, og røgen steg til vejrs, kunne Gud lugte og smage deres gaver.

Og nu skete det, at røgen fra Abels bål steg smukt lige op mod Himlen, men vind slog røgen fra Kains bål ned, så den drev langs jorden. Kain tænkte, at det var, fordi Gud ikke brød sig om hans offergave, og han blev meget vred. Han ville hverken se op til Gud eller på nogen andre; han gik og skulede og sparkede til alt, hvad der lå i vejen for ham. Det så Gud, og han sagde til Kain: – Hvem er du vred på? Hvis du ikke mener, du har noget at bebrejde dig selv, hvorfor ser du så ned? Så kan du jo løfte dit hoved frit! Se dig dog om, Kain! Pas på slangen! Den er lige ved at hugge sin gifttand i dig, og det var jo dig, der skulle have magten over den!

Men Kain så ned i sin vrede, han så vrede alle vegne. Han vendte sin vrede mod Abel, og en dag, de var alene på marken, sprang Kain ind på ham og slog ham ihjel.

Gud så ned på Jorden. Og han sagde: – Kain, hvor er din bror? Kain sagde: – Det ved jeg virkelig ikke. Skal jeg passe på ham? Han er vel gammel nok til at passe på sig selv.

Men Gud sagde: – Kain, hvad har du gjort? Din brors blod råber til mig fra Jorden. Du fik agerjord, for at du skulle så korn i den og høste til dagligt brød. Men nu har du sået blod i den, og nu høster du ikke andet end død. Jeg bandlyser dig fra nu af fra agerjorden.

Da løftede Kain sit ansigt mod Himlen og græd. Og han sagde: – Det kan jeg ikke bære. Hvor skal jeg dog gå hen? Der er vel ikke andet end agerjord i hele Verden. Og du vil nok aldrig se til mig nu, jeg bliver uden velsignelse. Enhver, der møder mig, kan slå mig ihjel!

Gud svarede: – Hjemløs har du gjort dig selv. Hvordan skal du nogen sinde komme hjem til din far og mor? Men dit navn var en velsignelse, og jeg skal sætte et mærke på dig, så ingen skal dræbe dig, for dit liv er lige så dyrebart, som Abels var, da du slog ham ihjel.

Så drog Kain østpå, bort fra landet Eden. Han kom til et land, der hedder Nod – det betyder »hjemløshed«. Dér boede nogle mennesker, som ikke mente, de var skabt af Gud, og ikke kendte historien om Adam og Eva. Kain tog sig en hustru i det fremmede, og hun fødte ham sønner og døtre. Kain grundlagde den første by, for Kain og hans slægt dyrkede ikke jorden.

Adam og Eva havde mistet begge deres sønner. Senere fødte Eva sin mand endnu en søn. Da Eva holdt ham i sine arme, nævnede hun begge hans brødre over ham og sagde: Han skal hedde Set, for Gud har givet mig et barn i Abels sted, fordi Kain slog ham ihjel. Set ligner nemlig et ord, som på hebraisk betyder »sat i stedet«.

Eva blev den sidste, der regnede med Kain og Abel. Sets børn nævnede aldrig deres navne. Men de nævnede heller ikke Eva ved navn. De kaldte hende »Kvinden«, som hun hed, før Kain og Abel levede og døde. Sit rigtige navn og sin historie er en sag, som Eva må huske alene sammen med Gud.

Noas Ark

Det var længe siden altsammen – længe siden Gud havde skabt verden og velsignet de to første mennesker, det var længe siden, sorgen kom ind i verden, dengang Kain slog Abel ihjel og Adam og Eva mistede begge deres sønner på én dag.

Verden var blevet fuld af mennesker. De dyrkede jorden, og deres kvæg græssede på sletterne og i engene. De gravede efter malm i bjergene og sejlede på havene. Men stadig var Jorden rig nok til dem alle. Alligevel havde menneskene kun liden glæde og ingen fred. De var ved at ødelægge verden for hinanden.

Hver morgen gik Solen frem fra øst, vandrede i sin bane og gik ved aftentid ned i vest. Hver aften gik stjernerne frem på den sorte himmelbue, og Månen tiltog og aftog og bestemte månedens længde. Havet steg mod kysten i Månens spor og faldt tilbage for atter at stige. Himlen mørknede, skyer trak op med regn, og sæden blev lagt i jorden: Det var forår. Solen brændte, regnfloderne tørrede ind til bække: Det var høst. Og fra høst til høst voksede uretten på Jorden.

De stærke udnyttede dem, der var svagere, og blev rige; de svage blev bitre over deres afmagt og blev onde. Midt i overfloden var der nød; velsignelsen over Jorden blev kvalt i forbandelser, mens årstiderne skiftede.

Gud Herren så herned. Og Gud så, at Jorden var ved at blive ødelagt. Det skete lige for øjnene af ham. Den var snart helt ødelagt. Adams og Evas efterkommere forstod ikke at styre verden. Guds øjne blev dunkle, som om han ikke længere kunne se, for han kunne ikke længere genkende sit eget værk. Og Gud angrede, at han havde skabt mennesket, fordi menneskene var blevet ødelæggere.

Men da Gud angrede, begyndte himmelhvælvingen at give efter, fordi Guds ord blev svagt, og det var jo kun hans ord, som holdt hvælvingen på plads. Skyer væltede ud af Vandene, som omgav Jorden, og truede med at skjule den. Og Gud sørgede, fordi han huskede den dag, da han havde skabt menneskene og set deres glæde over livet. Guds sorg var lige så stor som hans vrede, og han gav sig til at lede over hele Jorden, om der dog ikke var ét eneste menneske, der endnu lignede dét, han havde tænkt sig.

Da fik Gud øje på Noa. Dengang han blev født, sagde hans far: Skal vi ikke kalde ham Noa, for det betyder trøst, og trøst kan vi trænge til, når vi er trætte af at slide i det med jorden. Noa voksede op og blev en dygtig bonde og et retfærdigt menneske. Han udbyttede hverken sin jord eller sine dyr eller de mennesker, der arbejdede for ham. Sammen med sin kone og sine tre sønner, Sem, Kam, Jafet, var ham hjælpsom mod alle svage, mod enker og faderløse, og ingen fremmed gik fra hans gård uden at være hjulpet. Og efter gammel skik takkede han Gud med brændofre for den velsignelse, han havde af sit arbejde.

Nu blev Noa Guds trøst. Gud fattede håb for verden, og han sagde til Noa: – Se, jeg har besluttet at gøre ende på al den uret, som mennesker har ødelagt verden med. Jeg vil skylle Jorden ren. Nu skal du bygge en ark af gofertræ og indrette den med tre dæk og mange rum på hvert dæk. Du skal tætne den med asfalt indvendig og udvendig, så den bliver helt tæt. Så skal du gå ind i arken med din kone og dine sønner og deres familier, og I skal tage et par af alle verdens dyr med jer. I må indsamle levnedsmidler til jer selv og til dyrene, for at I kan overleve. Noa gjorde, som Gud havde befalet ham. Han og hans sønner arbejdede dag og nat, indtil arken stod færdig på sin køl med støtte på siderne for ikke at vælte på det tørre land.

Så sagde Gud Herren: – Noa, nu er det tid! Noa gik da ind i arken med sin kone og sine sønner og deres hustruer, og ind til ham i arken kom en han og en hun af alle dyrene på Jorden og af alle fuglene, som flyver under Himlen. Da det sidste par var kommet ind, lukkede Gud selv arken efter Noa.

På den dag tog Gud sit ord tilbage, som han holdt himmelhvælvingen oppe med. Himlens sluser gav efter foroven, og forneden brast Verdendybets kilder op gennem jorden, og Vandene forneden forenede sig med Vandene fra oven, så luften blev som et strømmende vand. Det varede i fyrretyve dage og fyrretyve nætter. Vandet steg og steg. Det steg højt, så selv de højeste bjerge stod helt under vand.

Da omkom alt levende på Jorden, alle dyr og alle mennesker. Tilbage blev kun Noa og dem, der var hos ham i arken.

Arken flyder i Dybet. Det har ikke op eller ned, det har ikke bund eller flade, det omsluttes af ingen kyster. Her tælles ingen dage, her glemmes aften, og morgen oprinder ikke. O Gud, har du glemt din tanke, hvorved du skabte Verden? Har du glemt dine egne gerninger?

Dyrene gumlede i båsene og parrede sig i halmen; musene fik unger, hvalpene fik øjne, og Noa og hans sønner gik til og fra og passede dyrene, mens arken flød i Dybet. Da 150 dage var gået, lukkede Gud for Himlens sluser og Verdensdybets kilder, og regnen holdt op. Nu steg vandet ikke længere. Så rejste Gud en storm, som fór hen over Jorden og tørrede den, og vandet begyndte at falde. Arken red for stormen, og vandet faldt og faldt, og arken faldt med vandet, indtil den sad fast på et bjerg, der hed Ararat. Vandet blev ved med at falde. Først dukkede de lavere bjergtoppe omkring Ararat frem, og endelig, om aftenen 40 dage efter, at de havde set land, åbnede Noa den luge, han havde sat på arken, og sendte en ravn ud. Den fløj frem og tilbage, mens Jorden tørrede. Den skreg over de tilsandede byer og de tilsandede menneskegrave.

Så sendte Noa en due ud; men alt var sivende vådt, og duen fandt ikke et sted, hvor den kunne sætte sin fod. Den vendte tilbage til arken, og Noa rakte hånden ud og tog den ind til sig i arken igen. Noa ventede derpå i syv dage og sendte så atter duen ud fra arken. Den kom først tilbage om aftenen, og da havde den et grønt olivenblad i næbbet. Noa ventede syv dage til, og da han atter sendte duen ud, vendte den ikke mere tilbage. Da tog Noa dækket af arken, og da han så sig om – se, da var jorden grøn.

Gud kaldte på Noa og sagde: – Noa, kom ud! Noa gik så ud af arken med sin kone og sine sønner og deres koner. Efter dem fulgte alle dyrene, to og to med deres afkom, alle de vilde dyr og alt kvæget, alle fuglene og alt krybet. Gud velsignede dem, efterhånden som de kom ud af arken, og fuglene fløj op under Himlen, mens dyrene steg ned fra bjergtoppen, undtaget kvæget, som ventede på Noa.

Noa byggede et alter ved siden af arken på bjergets tinde og ofrede brændofre for at takke Gud for Jordens genfødelse, og røgen steg fra Ararat op mod skyen. Da Gud mærkede duften fra den genfødte Jord mod sit ansigt, blev han meget bevæget, og han råbte til sig selv, fordi der ingen anden er for Gud at råbe til:

– Jeg vil aldrig mere forbande Jorden på grund af noget, mennesker har gjort, for det nytter ikke. De bliver aldrig anderledes. Jeg vil aldrig mere tilintetgøre alt, hvad der lever, som jeg gjorde denne gang. Det er forgæves. Derfor skal fra nu af, og så længe Verden står, såning og høst, kulde og hede, sommer og vinter, dag og nat, følge hinanden. Da Gud aflagde dette løfte, trådte regnbuen for første gang frem i skyen, og alle verdens syv farver var i den. Gud Herren sagde: – Dette skal være tegn på en aftale, en pagt, som jeg nu opretter mellem mig på den ene side og jer på den anden side: Jeg vil for evigt holde Dybet borte fra den verden, jeg har skabt. Aldrig mere lader jeg menneskene være alene i Dybet.

Når vi nu ser regnbuen vokse ud af luften en dag med uroligt lys under svære skyer, så husker vi, at Gud har velsignet Jorden og lovet, at det aldrig skal stå i menneskers magt at ødelægge den, selv om vi i vor uforstand og begærlighed skulle prøve på det og derefter blive bange for vores eget og Jordens liv.

Noas offerbål var for længst brændt ud, og han og hans sønner var på vej ned ad bjerget med deres kvæg. Der var langt ned til det grønne land – i deres levetid nåede de ikke ned til sletten. Som menneskene således vandrede, blev de flere og flere på vejen. Noas sønner fik selv sønner, og de fik sønnesønner; af den ene slægt blev der mange slægter, for fra Noa og hans sønner nedstammer hele Jordens befolkning. Igennem århundreder vandrede menneskene fra bjergene ned imod sletten, ad mange dale vandrede slægterne, indtil de forenedes i den store dal, hvoraf deres forfædre i arken løftedes ud dengang i Den Store Oversvømmelses år, da dalen blev til et hav, og bjergene sank under arkens køl, i tiden, som der går sagn om.

Babel

Det var endnu nu i de dage, da menneskene vandrede sammen og var ét folk og havde ét sprog – menneskene var på den tid på vandring mod øst – at de kom til en dal i et land, der Sinear, og dér slog de sig ned. Der var skønt at være, rigeligt vand og rigelig græsning til kvæget, frugtbar agerjord og desuden mængder af ler til at lave teglsten af, og der var asfaltlejer, hvor man kunne hente materiale til at binde teglsten sammen med – kalk var der nemlig ikke.

Da sagde menneskene til hinanden: – Kom, lad os nu bygge en by, så vi ikke skal spredes ud over hele Jorden, og lad os bygge et tårn, hvis top når til Himlen, så vi aldrig behøver at være bange, hvis Jorden igen skulle drukne.

Så begyndte menneskene at bygge en by, og da de var så mange, blev byen umådelig stor. Og imens byen voksede ud i dalen, voksede tårnet op imod Himlen, bredt som et bjerg forneden, men smallere op imod toppen, omflydt af skyer.

Gud så ned på Jorden. Han så tårnet vokse ud af skyerne, og han tænkte ved sig selv: Jeg vil gå ned på Jorden og se, hvad menneskebørnene nu har for. Så gik Gud ind i byen gennem porten i dens svære mur; han gik igennem de snævre gader, der vrimlede af mennesker, og han kom til tårnets fod. Men ingen af menneskene så Gud, for de havde travlt med at bygge.

Da forlod Gud atter byen og steg op til sin bolig, som er højt over hele verdensrummet. Og Gud tænkte: Menneskene er blevet bange for verden, de er blevet trætte af at vandre. Derfor klumper de sig sammen i byen og lukker verden ude med bymure. Og de er bange for mig. Derfor bygger de et tårn højere end Ararat, for at de kan flygte derop, hvis verden igen går under. De har glemt min pagt og mine løfter. De tror, de er almægtige, men de er bare bange. Hvad skal jeg gøre?

Gud steg atter ned. Og han rørte ved menneskenes tunge og ører, så hvert menneske kun forstod sin egen familie. Da standsede folk på gaderne, og murerne lagde værktøjet fra sig på stilladserne, kvinderne tav i gårdene, og børnene skreg og løb hjem. Der blev ganske stille i byen; ingen vovede at høre sin egen stemme eller tale til den, der stod ved siden.

Men efter stilheden kom der lyd af mange fødder, da alle listede hjem. Og så begyndte folk at bryde op, slægt efter slægt. De samlede deres ejendele og forlod byen, vandrende, som de var kommet, men hver sin vej. Bag ved dem, midt på sletten, lå byen og tårnet halvfærdige tilbage. Om natten begyndte de at smuldre. Byen hed Babel, og Babel betyder »forvirring«.

Abraham

Byerne

Mange hundrede år var gået siden den dag, da menneskene flygtede fra Babel. Gud så igen ned på sletten mellem de to store floder Eufrat og Tigris, hvor Babel engang havde ligget. Og hvad så han? Dér lå Babel igen, bygget op i pragt og herlighed. Hvor Gud så hen på den brede slette, var der byer, små byer og store byer, omgivet af mure, befæstede med tårne og lukkede med tunge byporte. Bag ved dem havde menneskene forskanset sig; men nu var det ikke, fordi de var bange for Gud; de var bange for hinanden. Gud så, hvordan en byport blev lukket op, og en hær rykkede ud imod en af de andre byer. Soldaterne satte stiger til murene og stormede dem, stak ild på og slæbte krigsbytte bort, og dem af byens indbyggere, som de ikke gad dræbe, slæbte de bort med sig som krigsfanger. Altid var der et eller andet sted i verden røg fra en brændende by; det var lige så galt fat med verden, som det havde været i Noas dage.

Tara

Dér, hvor Eufrat dengang mundede ud i den Persiske Bugt, lå en stor og rig by, der hed Ur-Kasdim. Blandt indbyggerne var en mand, som hed Tara. Han var den ældste søn af den ældste søn af den ældste søn o.s.v. – tilbage til Noas ældste søn Sem, hvis efterkommere blev kaldt semitter.

De var delt i flere folk; Tara tilhørte et folk, der hed hebræerne.

Tara havde tre sønner: Abram, Nakor og Haran. Abram var gift med sin halvsøster Saraj – den slags ægteskaber var ikke forbudt; de fandtes især i fornemme familier. Abram og Saraj var barnløse. Nakor havde både sønner og døtre, som vi siden skal høre om. Haran havde en søn, der hed Lot. Han blev tidligt forældreløs, og Abram og Saraj tog ham til sig. Efter Harans og hans kones død brød Tara op fra Ur for at drage til Kanaans Land. Sammen med ham rejste Abram og Saraj og Lot.

Bibelen fortæller ikke, hvorfor Tara forlod Ur. Men han må have haft meget stærke grunde til at rejse, for Ur var en dejlig by, og Tara kan ikke have været fattig. Man kan ikke lade være med at tænke sig, at Tara rejste, fordi han ikke kunne få lov til at leve sådan, som han syntes, man skulle. Og at han heller ikke mente, han kunne leve i andre byer, kan man se af, at han på sin lange rejse igennem Mesopotamien undgik de store og pragtfulde byer, som han kom forbi. Han havde købt sig en hjord af kvæg og drog af sted som nomade, hvis dyr græsser sig frem. Det var en langsom måde at rejse på.

Tara nåede ikke til Kanaan. Han var kommet gennem næsten hele flodsletten og var nået så langt vestpå, at han havde grænsebjergene mod Syrien i sigte. Da drejede han af nordpå, op til en by, der hed Karan, og dér døde han som en meget gammel mand. Hans søn Abram holdt hans begravelse, og derefter tænkte Abram ikke mere på at rejse til Kanaan. Han var selv en gammel mand, og Saraj var ude over den alder, hvor hun kunne vente at få børn. Abram syntes, at når han ingen børn havde, var der heller ingen grund til at skabe sig en bedre fremtid. Han kunne lige så godt blive, hvor han var.

Abram får velsignelsen

Gud Herren så ned på Jorden, hvor Abrams rejse var gået i stå. Han så, at dér sad den ældste søn af den ældste søn af den ældste søn, helt tilbage til Noa, og han var gammel og ensom og uden fremtid i et fremmed land. Når han nu snart døde, var rækken af førstefødte tilbage til verdens skabelse brudt, og så var der ingen mere til at huske, at Gud havde tænkt sig, verden skulle være et dejligt sted at leve i for alle mennesker.

Gud bestemte, at han ville redde menneskeheden én gang til. Han kaldte på Abram og sagde: – Abram, jeg kalder på dig! Bryd op og forlad din fars grav og drag til Kanaans Land. Det skal blive dit hjem og dine børns hjem efter dig, for jeg vil gøre dig til stamfader for et stort folk. Min velsignelse skal følge dine efterkommere. Lykkeligt det folk, som modtager dig og velsigner dig; velsignelsen kommer til dem med dig.