Aksel Sandemose

Det svundne er En drøm

Papirer, efterladt af norsk-amerikaneren

John Torson til hans søn i Norge. 1939–1944

Lindhardt og Ringhof

Det svundne er en drøm
er oversat fra norsk af Grete Jacobsen Sjørslev efter
Det svundne er en drøm
Copyright © 1944, 2018 Aksel Sandemose og Lindhardt og Ringhof Forlag A/S
All rights reserved
ISBN: 9788726123005

1. e-bogsudgave, 2018

Format: EPUB 3.0

Denne bog er beskyttet af lov om ophavsret. Kopiering til andet end personlig brug må kun ske efter aftale med Lindhardt og Ringhof samt forfatter.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont

Täglich ging die wunderschöne

Sultanstochter auf und nieder

um die Abendzeit am Springbrunn

wo die weissen Wasser plätschern.

Täglich stand der junge Sklave

um die Abendzeit am Springbrunn

wo die weissen Wasser plätschern.

Täglich ward er bleich und bleicher.

Eines Abends trat die Fürstin

auf ihn zu mit raschen Worten:

Deinen Namen will ich wissen,

deine Heimat, deine Sippschaft!

Und der Sklave sprach: ich heisse

Mohamet, ich bin aus Yemen,

und mein Stamm sind jene Asra,

welche sterben wenn sie lieben.

FØRSTE FORORD

San Francisco, maj 1944.

Det var i forgårs jeg stillede ind på en norsk sender og hørte, at Susanne Gundersen er død i tysk fangenskab.

Hun blev omtalt som digteren Gunder Gundersens hustru.

Der gik et halvt døgn, før jeg rejste mig fra stolen. Når jeg løftede hovedet lidt så jeg den store sekundviser, som stille drejede rundt på urskiven.

Susanne, du som var så ræd. Jeg husker den aften på Parkvejen, da de skød på os, jeg kunne se, hvordan dit hjerte frøs af rædsel. Og den nat, Gunder kom, lyden af nøglen, da han satte den i døren, jeg har aldrig set et menneske blive så forfærdet. Siden blev du altid stiv når du hørte lyden af nøglen i en yalelås.

Jeg ved ikke, hvordan jeg er kommet over disse to døgns agoni. Ja, sådan er det: Når vi tænker på andres smerte, fortæller vi om vor egen. De førte Susanne Gundersen til Tyskland og slog hende ihjel.

Gunder sagde engang til mig: Jeg får aldrig fred, før Susanne er død.

Nu har Gunder fået fred.

Der var gået tolv timer, før jeg ringede på Carlson. Han stod i døren og stirrede på mig, jeg kunne se, han troede, jeg havde drukket.

Jeg fortalte ham det altsammen. Men hvornår har man fortalt alt? Jeg er ikke sikker på, hvor meget jeg har fortalt. Han fik mig til at tage tøjet af og gå i seng.

Så gik han ud, men blot for et øjeblik. Siden har han været her hele tiden. Han sad i min stol og læste og var klar over, jeg var vågen.

– Mon det ikke var bedst, sagde han stille, at doktoren kom og gav Dem en sprøjte?

Jeg ville ingen sprøjte have. Jeg lå med lukkede øjne hele dagen. Hen mod aften stod jeg op igen. Carlson sidder her endnu, her bagved mig i min yndlingsstol. Han læser om Booker Washington.

Jeg spurgte, hvor gammel han var. Han var fem og fyrre.

Det er vanskeligt at sige, hvordan det kom. Jeg sagde noget om, at man burde gøre noget, fordi livet er så dårligt komponeret. Det var meningsløst, at jeg levede videre, efter alt det der var sket, og når Susanne var død.

Carlson lagde Booker Washington fra sig og begyndte at tale om Andesbjergene.

Han fik mig til at lytte. Han skabte et billede på min nethinde. Jeg så bjerge og skove helt anderledes, end jeg var vant til at se bjerge og skove. Jeg så blå himmel over vældige blå skove.

Der har Carlson jaget Pumaen. Vi har aftalt at rejse sammen dertil. For det er jo sådan, sagde Carlson, at Deres liv slet ikke er så dårligt komponeret. De er nu fem og halvtreds og De er en stærk mand. De har bygget en stor virksomhed op og arbejdet hårdt. Men De har også haft tid til at leve, og nu er det altsammen afrundet, det De har levet.

Og så? De er fem og halvtreds. De har femten–tyve år til at tænke over det. De har femten–tyve år til lange rejser, til at se hele verden. Jeg ser Dem gå i land i Melbourne om tre år, for De vil se Australien. Jeg ser Dem sejle ned ad Ganges i en båd.

Jeg smilede svagt: Hvem er De egentlig Carlson?

– Jeg? Født i Kristiania som De ved, min far var overlærer ved Bolteløkken skole. Jeg tog studentereksamen og så løb jeg hjemmefra.

– Og De giftede Dem for et par år siden, mens De var her hos mig?

Han nikkede: Mary er en solid pige.

Jeg sagde lidt genert: De havde vel aldrig ventet, De skulle se mig græde?

Carlson ligesom tænkte over det, før han svarede: Nej, egentlig ikke. Jeg for min part gjorde mig færdig med det, da jeg var fem og tredive.

Jeg lo lidt, og Carlson så forundret på mig.

– Tja, sagde han. Jeg kender jo også alt det der, og det tager hårdt på en, også når man er fem og tredive.

Ja, her sidder jeg og skriver om Carlson, min tjener, som havde været længe hos mig, før jeg opdagede, han var norsk.

– Når kom De så over det, Carlson?

Han så åbent på mig: Det kommer man aldrig over.

– Men De giftede Dem?

Ja, sagde han, jeg giftede mig.

Jeg lå idag og tænkte på den ensomme argentiner som så ofte besøgte mig på hotellet i Oslo. Nu ønskede jeg, jeg havde være lidt venligere imod ham. Tankerne vandrede, jeg følte den bitreste tomhed. Det var så dumt, alt det jeg havde gjort i mit liv. Bitter tomhed, forkrænkelighed, nu ved liget af Susanne, som tyskerne havde slået ihjel. Hvad var det hele mod Susanne? Hvorfor lod jeg hende blive tilbage i Norge? Hvorfor, hvorfor? Hvortil hele min ørkesløse vandring på jorden? Hvad er det, jeg har skrevet i denne bog: »Mord og kærlighed er det eneste, der er værd at skrive om«. Det er ikke sandt. Der er intet, der er værd at skrive om. Det eneste, der er noget værd, er stilheden, sidde i en stor stilhed og lytte til den, uden alle begær.

Jeg lå og tænkte på en mand, som satte ild på alt affaldet ved en flodbred i Kansas. Jeg tænkte på halsbåndet, jeg tog fra Agnes, jeg tænkte på min bror, som tyskerne skød. Nu ligger han i mine forældres grav i Gjørstad. Tankerne vandrede, jeg tænkte på Mary, forkrænkelighed, forkrænkelighed. Og stadig kom billedet af Susanne tilbage, Susanne, som de havde myrdet. Jeg så hende ligge blodig og forslået ind mod væggen. Jeg ved, hvordan det er gået til, jeg så det, da ordene fyldte stuen her: Blandt de sidste, som er døde i tysk fængsel, er Susanne Gundersen, født Thiele, digteren Gunder Gundersens hustru.

Fik Gunder alligevel fred?

Tankerne vandrede til en lille dreng, som stod tøjret på marken ved Årnes sund, og tilbage til Susanne, altid til Susanne. »Dig slipper tanken når jeg dør, men aldrig, aldrig aldrig før.« Jeg huskede min afdøde far, når han, mens han levede, gik i den have der engang havde været hans. Uglerne som skreg på Jennysæter, og den grå morgen, da vi gik hjem over den frosne sne, efter ulovlig tjurjagt. Jeg huskede syttende maj 1940. Jeg så nøgenbilledet af Mary Brooke råbe imod mig fra en plakatsøjle, Jennys fortvivlede gråd, da jeg rejste, og hendes far som druknede ved Filipstad.

Og Gunder, han som fører min hånd når jeg skriver, ham som jeg tog livsmulighederne fra, ham som jeg tog barnet fra. Jeg lå og mindedes kafé Hjørnet, den fremmede som ville sprøjte noget i øjnene på Bjørn Lund, og orkestret som spillede Finlandia, da de ikke turde spille Ja, vi elsker.

Jeg har skrevet om de mennesker, som sad på kafé Hjørnet. Jeg er glad over, jeg har kendt dem. De kom i fængsel, eller de blev stillet op mod muren, de kommer aldrig på Hjørnet mere, men ofte vil man kunne se deres skygger gå mellem bordene. De stod med bøjede hoveder, da de havde gjort deres pligt, og dagen kom. De sagde hverken ja eller nej. De fôr ned til dødsriget, og selv der vil den frafaldne forgæves bede dem om tilgivelse.

Jeg gik i Rosenkrantzgade en mørk augustaften kort før jeg rejste hertil, og passerede to unge piger, som jeg lige anede i den mørklagte gade. Den ene sagde i det bløde mørke til den anden: »Du skal ikke elske alle, det volder besvær«. Så var de borte, men stemmen, jeg havde hørt, blev tilbage som et kærtegn. Jeg var dybt grebet og fulgte efter dem. En pigestemme i en mørklagt by havde gjort digtet mere levende, end da det blev født. Nu skimtede jeg pigerne som noget mørkere i mørket, de sagtnede deres skridt, og jeg hørte at de med lidt fuglekvidder sagde farvel til hinanden.

Jeg følte mig tung og bred, da jeg gik forbi de to spinkle piger, som jeg bare anede, jeg så et glimt af hvide tænder, og på mit usikre norsk sagde jeg: »Men for din egen skyld skal du holde en annen kjær.«

Digteren er i Tyskland, mere end én gang har vi hørt, at han er død.

Der var engang nogen der fortalte mig, at Balzac i et brev har skrevet sådan noget som: Folk taler så meget om den første kærlighed, men jeg beder for min del, at gud må hjælpe mig over den sidste.

Jeg ved, at jeg ikke kommer over den, før hjertet bliver stille. Hun var min ungdoms veninde, som kom tilbage. Den store drøm er drømt til ende.

Jeg fandt ud af den mørke labyrint, men jeg fandt aldrig frem til lykken. Det er heller ikke så vigtigt nu, da Agnes-Susanne er død.

Man kan blive ført vild af understrømme og tro, at de var det rette liv, og det kan blive ved indtil du en morgen finder dit eget lig på stranden.

Her sidder jeg i min hjælpeløshed og gruer over det, hun måtte igennem. Jeg ser det grå morgenlys sive ind gennem vinduet i cellen og langsomt afsløre Susannes mishandlede lig.

Min søn, du skal aldrig se hende på gaden, din mor skal aldrig udpege hende og sige. Se, der går hun, som tog din far fra dig. Jeg skal se hende, for hun er i al evighed min, jeg har dag og nat et synsbillede af hende, lige så klart som om hun stod her i stuen. Jeg kender dette ansigt til den mindste detaille, hver linje i kroppen, lyden af stemmen, den sagte nynnen, når hun gik alene omkring, det pudsige barneansigt når hun bed en tråd over. Jeg kender hendes hjælpeløse hænder, som var de mine egne. Ingen mand kunne have taget det fra mig, og slet ikke døden. Hvis der findes en mørkets og en lysets fyrste, er de dig nærmest i det som lever mellem kvinde og mand. Der er ikke meget, jeg tror sikkert på, men jeg tror på vildfarelse, angst og dit eget lig som skylles ind mod stranden.

Susanne lærte mig mere end noget andet menneske, ikke med det hun vidste, men med det hun var. I hende hærgede gud og satan til det yderste, men hun kunne ikke holde dem fra hinanden eller gøre det af med en af dem, og så blev det bare til umotiveret godgørenhed og ligeså umotiveret ondskab. Hun kunne være blevet den store sjælesørger. Nu blev hun ingenting, før hun angst og alene gik ned i dødens dal og hentede sin oprejsning der. Hun var et stort menneske, men netop de store trænger mest til varme og venlighed i de unge og grundlæggende år. Hun fik det ikke. Hun kunne være blevet en af dem, vi venter på.

Carlson sidder fordybet i Booker Washington. Jo, Susanne, jeg føler at jeg skal overleve, og der hvor du nu er, har du måske ikke noget imod det. Jeg sidder med det ønske, vi nok alle har i øjeblikke som dette, enten vi er unge eller gamle: Om jeg nu kunne udslette alt det gale, jeg gjorde. Du har intet galt gjort, for du har betalt prisen, og kun det gode er tilbage efter dig.

Jeg breder et lagen over dig, Susanne. Jeg ser for mig dit store og gode ansigt, som Gunder engang slog, så det ikke var til at kende igen. Sådan måtte det gå, og jeg tænker du vidste det.

Nu har du været i bøddelhænder. Ingen af dem, som elskede dig, kan valfarte til din grav. Netop nu faldt der en stjerne.

Aldrig ville et folk selv have kunnet gøre et så godt udvalg af alle klasser, af hver afskygning af folket, som tyske korporalhjerner har gjort det i Norge. Om det så var vaneforbryderne: Nordmænd var de først. Når sejrsmonumentet engang kommer til at bære disse navne, står man foran det norske folk, men noget ville have manglet, om man ikke dér havde fundet navnet på Susanne Thiele Gundersen.

Det er fjorten dage siden jeg skrev. Carlson og Mary pakker det sidste idag, jeg tager dem begge med, og vi rejser imorgen.

I forvejen var der flere forord i dette manuskript. Nu får du altså et til, dette som jeg kalder det første, men som er skrevet efter at jeg havde bestemt mig til ikke at skrive mere. Ofte synes jeg, det bare er forord altsammen.

Selskabet har overtaget min andel i fabriken. Den angår mig ikke mer.

De skriver meget om invasion nu. De kommer for sent til at redde Susanne. Er det ikke sådan vi alle tænker? En eller anden, som vi ønsker må blive reddet, før vandalerne tager deres liv.

Når du er blevet myndig, eller senere om jeg lever så længe, bliver alt dette sendt til dig. Jeg har ingen formaninger at give dig. Din skæbne er forlængst bestemt og lader sig ikke bryde. Alligevel, du skal have disse ord af den gamle faraonen Amenofis IV: Vogt vel på dit hjerte, for du har ingen venner på ulykkens dag.

Det er vanskeligt at lægge pennen. Jeg ville gerne have set dig, men jeg er, den jeg er, og vil være alene.

Din far,
John Torson.

ANDET FORORD

San Francisco, september 1940.

Aftensolen står blændende i en vinduesrude langt borte ved en lille sø. Lyset rammer mine øjne som et slag, når jeg ser derhen. Jeg er alene i huset. Ved en misforståelse fik alle tjenestefolkene fri, men da jeg havde spist middag og var blevet alene, følte jeg en dyb fred. Det passede mig pludselig, at ingen andre end jeg tænkte og åndede her i det store hus.

Først sad jeg på verandaen og røg, men jeg tog ikke en bog, som jeg plejer. Da jeg havde røget det halve af cigaren, gik jeg ind og tog notaterne fra Norgesrejsen frem. Jeg sad en stund og så på den store papirbunke. Der var papir af alle slags, brevpapir, små notesblokke, menukort, konvolutter, afrevne avisstrimler.

Det var et par timer efter at toget gik fra San Francisco i februar 1939, at jeg første gang blev grebet af den dybe uro, som ofte senere skulle komme igen, og som i løbet af det år der fulgte, skulle rive så meget løs og sende det op til overfladen. Et grundbrod i sjælen. Det ytrede sig først som en lyst til at stige af toget på den næste station og opgive hele rejsen.

Hvad skulle jeg i Norge? Det var en og tredive år siden, jeg havde været der, og ville ikke kunne kende det igen. Det ville være bedre, om jeg blev i Kalifornien.

Men jeg sprang naturligvis ikke af toget. Istedetfor satte jeg mig til at analysere min stemning, og den lignede angst. Hvad det nu end var, så kommer det måske til at fremgå af disse blade.

Det var, som om der var noget der forskød sig. Jeg havde mistet et midtpunkt. Noget senere, da jeg sad inde i spisevognen, bestemte jeg mig til at skrive en dagbog fra rejsen, og jeg ville straks begynde. Jeg har skrevet dagbog en gang før, men det er mange år siden, over tredive år. Siden har jeg ikke ført anden journal, end den jeg kunne læse ud af datoerne på mine forretningsbreve. Jeg har kunnet slå op i dem og fastslå datoer for ting, der var hændt mig privat også, for eksempel: Når var det jeg mødte Mary? Jo, det var kort inden jeg satte Harry Glynn på porten, fordi han tog af kassen, og det fremgår af det og det brev, når han måtte rejse. En forretningsmand har vel sjælden nogen anden dagbog, og den er også tilstrækkelig, når det gælder hændelsernes ydre forløb.

Når man vil skrive dagbog, er der så mange ting, der står i vejen for tanken. Hvis jeg skulle skrive en kriminalroman ville jeg sætte alle de dramatiske ting på de første sider, – og derefter forsøge en syntese. Store og voldsomme hændelser er banale, men vi stirrer på dem i stedet for at søge efter en forklaring på dem. Hvad er et mord? Det er et punktum for en kæde af hændelser, og de har måske stor interesse, men mordet selv er blot et punktum.

TREDIE FORORD

Oslo, juli 1940.
San Francisco, april 1944.

Mord og kærlighed er det eneste, der er værd at skrive om. Dette sagde Gunder Gundersen til mig en aften, og han tilføjede: Fordi vi ikke tænker på noget andet.

Mord og kærlighed. Jeg måtte skrive de to ord ned, før jeg kunne begynde. Jeg måtte sætte de to begreber fra mig, som når man bærer noget og må sætte det på bordet for frit at kunne bruge hænderne.

Jeg har aldrig set noget så nedbrudt som Gunder, og aldrig set nogen blive det på så kort tid. Jeg tror, Susanne kunne lide at se ham sådan. Når jeg nu mindes hans hjælpeløse blik, hengivent og såret som en hunds – da sørger jeg for så hurtigt som muligt at glemme synet. Men jeg må nævne det, og dermed sætte det fra mig, for at få hænderne fri.

Jeg vil skrive det altsammen ned, jeg vil se, om det kan give nogen klarhed.

Gunder brugte sprogets groveste ord om hende, han nøjedes ikke med at sige, hun var en skøge.

Hun var en skøge, og der fandtes ikke et sandt ord i hendes mund. Hun løj omkap med sig selv og bagtalte alle, hun bar en smule nag til, eller som hun ikke lige netop havde brug for. Hun var overfladisk, hun var svag, og lidet udholdende. Hun brød alle løfter og byggede bagefter et forsvar op for det, hun havde gjort. Hun var dum, for så vidt hun intet overblik havde. Hun sluttede sig hurtigt til fremmede og sveg uden betænkning sine venner. Hun overvældede uvedkommende med tjenester og lod sine nærmeste forgå.

Ja, sådan måtte hun stå for alle, der kendte hende, og jeg hørte hende jo tit blive omtalt således. Alligevel, var det mon andet end et rygte, hun havde pådraget sig? Nu har jeg netop selv skrevet det om hende, men hvor meget af det mener jeg, og hvor meget er en uretfærdig irritation over, at hun altid skadede andre mennesker? Var det hendes egen »fejl«, at hun var en ulykkesfugl?

Min boghandler sender mig netop nu en bog af en svensker, som hedder Törngren. Han skriver om den type, Susanne så åbenbart tilhørte, – jeg må skrive det af, fordi jeg bogstavelig måbede ved at se en som ikke kendte hende, give hendes signalement så fuldstændig: »I svårare fall kan hon knappast tala med någon utan att häga vid hans läppar, känslig för varje skiftning i tonfall och minspel, med hela sin varelse inställd på at uppfylla andras förväntningar och önskningar att klamra sig intill dem, proteusartat anta deres stämning, minspel, talesätt och vanor, oupphörligen utplåna sitt eget jag, kort sagt: identifiera sig själv med den hon just har framför sig.«

Således var Agnes også. Det var det, jeg elskede mest hos dem begge, hvor meget jeg end forsøger at ryste på hovedet ad min barnagtighed. Törngren skriver videre: »De tror att vad de hyser är detsamma som andra menar med känslor. En »alsob«-människas kärlek eller tilgivenhet är i början utomordentlig tjusande och lyckliggörande.«

Sådan var det. Men hvis man nu endelig skal tale om skyld, så medførte hendes egenskaber jo, at hun altid havde en mand bag sig til at bære byrden af det, hun gjorde, en mand som var villig til det. Gunder var hendes skjold i mange år. Senere var jeg det en tid. Med en mand bag sig hævnede hun blindt alle virkelige og indbildte forurettelser og lod ham tage imod det meste af gengældelsen. Man kan meget godt sige det sådan, at det var Gunder, mig og andre, der opførte os mod hende som dårlige venner, når vi ikke hviskede hende et alvorsord i øret. Hun vovede aldrig at handle mod en vens vilje – før hun havde sikret sig en anden. Det er bedrøveligt for mig nu at se, hvordan hun under spektaklerne i Oslo skaffede sig venner til at tage stødet af for sig i hver ny situation. Folk hun har talt ilde om dagen før og ville tale ilde om dagen efter. Hun var rent forfærdelig dygtig til at skaffe sig troskyldige beskyttere, som siden stod tilbage med et blåt øje. Hvis al den energi, hun udfoldede i intriger, engang var blevet ledet ind i andre kanaler...

Jeg vil komme til at fortælle meget andet om hende, om det som gjorde, at jeg kom til at elske hende, og at jeg aldrig kan glemme hende.

Dette bliver historien om Susanne.

Dette er historien om Agnes. Den har været den sorte understrøm i alt, hvad der siden hændte mig. Uden denne barnekærlighed ville min bror ikke være blevet straffet for mord, mere end tredive år senere.

Når jeg ser, hvor indviklet et menneskes liv kan være, og hvor lidt det ved om drivkræfterne i sig selv, så svinder min tro på fred mellem folkene. Vi vil gå under. Vi ønsker at drukne. Når et menneske ikke kan stole på sig selv eller ved noget sikkert om sig selv, hvordan skal da to eller tyve folkeslag kunne stole på eller forstå hinanden.

Jeg troede, jeg rejste til Norge for at se »Gamlelandet«, og alt det, der står i bøger og aviser om norsk-amerikanerne som kommer hjem. Jeg ved nu, at jeg rejste for at realisere en kærlighedshistorie, som var udspillet for evigheder siden, med en kvinde som nu er en udslidt kone med et dusin børn. Jeg rejste til Norge for at finde, at hun endnu var atten år. Jeg ville skrive om kærlighed som aldrig kunne dø, men som levede videre i mørke kældre, uden at nogen vidste det – om had, som var levende, uden at jeg vidste det, og om hvordan et menneske narrer sig selv.

Det er beretningen om en rejse fra San Francisco til Norge, om hvordan en fremmed ser på landet – altid ind gennem vinduerne aldrig ud af dem. – Det er beretningen om et mord og om en dårlig detektiv.

Og det er beretningen om, at støbejernshovederne kom og hærgede i Norge og gjorde Tysklands navn til en afskyelig stank. Beretningen om niende april.

Jeg gik langs husrækkerne ned ad Tordenskjoldsgade. Der var ikke et menneske. Det brølede fra flyvemaskinerne som strøg ganske lavt. Luftværnet slyngede projektiler mod dem uden resultat, og uden at maskinerne reagerede. Et hoved viste sig i en port. Hun stod og måbede et øjeblik, inden hun løb over gaden. Jeg måtte tænke på en rotte.

Jeg selv? Jeg standsede og spejlede mig i et vindue Et ansigt som var mit, en dødsmaske med levende øjne. Skægstubbe og snavset flip. Sådan har jeg aldrig set mig selv før. Noget af det menneske, jeg så inde i glasset, skulle komme til at følge mig.

Da jeg nåede ned til Tordenskjolds plads blev jeg råbt an af en betjent: Vil De øjeblikkelig gå i beskyttelsesrum!

Jeg løb op mod Rådhusgade. Der var tomt, men fra alle sider hørtes en fortærende lyd af flyvemaskiner og mitrailløser. Et stykke borte lød der et skrig, men jeg kunne ingen mennesker se. Projektiler piskede hen ad gaden som hagl, fra en maskine som fulgte gaderetningen. Jeg stod trykket op mod en lukket port og kom for første gang til at tænke på, at jeg ikke var ræd. Jeg lukkede øjnene. Havde det ikke været sådan med alle dem, jeg havde mødt denne morgen? Det, man på forhånd skulle have troet ville blive alle rædslers dag, – det var blevet den angstløse dag. Det føltes næsten værre. Der var hændt noget, endelig en gang var der hændt noget – ikke det, at der tordnede bombemaskiner hen over byen, for det var alligevel bare en teknisk ting – men endelig var der hændt noget omvæltende i menneskesindet, og et folk oplevede den umulige dag, da angsten var død.

Var denne morgen ikke mere grå end de andre, netop mere grå? Jeg så nedad den tomme gade, en gade i en uddød by. En sirene var kommet i ulave og tudede uophørligt. Dommedagsbasunen som brølede, men de døde blev liggende.

Det var ikke en gråhed som virkede spøgelsesagtig. Jeg gabede, da jeg tænkte på det, og gabet var som et svar: Dette var kedsommeligt. Jeg lagde ikke det samme i udtrykket, som jeg ville have gjort dagen før, men kedsommelig var det ord, der dækkede bedst, gråt og fordømt kedsommeligt.

Jeg skråede over gaden for at komme ned mod fæstningen. Nu dukkede der folk frem igen. Det var akkurat som tidligere, når sirenerne havde varslet angreb: Folk gemte sig en stund, men så kom de frem igen for at se, hvad det var, de skulle gemme sig for. Gaderne var hver gang fulde af folk, længe før der blev blæst af.

Ved fæstningen var der stille, da jeg kom, men politiet drev folk foran sig henimod Tordenskjolds Plads. Jeg gik der ganske alene. Vinduer og mure på den gamle middelalderborg var gennemhullet af kugler.

Der kom flere maskiner ind fra fjorden, og jeg kom igen til at huske på, at der var alarmtilstand. Der stod nogle kasser på kajen og jeg gik hen til dem med en tydelig følelse af, at det kunne jeg ligeså godt lade være med. Men noget vil man jo have at støtte sig til.

Da jeg kunne sanse igen stod jeg og ravede et stykke fra kasserne som var splintrede. Jeg tyggede og spyttede. Jeg havde jord i munden og i øjnene. Der var noget ivejen med hørelsen, jeg kunne ikke længe høre en lyd. Bomben var faldet ikke halvtreds meter fra mig, på bjerget ved fæstningen. En gammel port var revet i stykker og et par løvtræer var blevet halshuggede.

Jeg havde ligget på gaden. Et stykke borte, mellem jord og skarpe sten, lå min cigar og min hat. Cigaren var flænget istykker. Slået ud af min mund med en lille sten. Himlen havde straffet en herre som stod og røg cigar. Selv var jeg hel, men temmelig tilsølet.

Nej, jeg havde jo vidst det. Kedsommelig var ikke det rette ord, tænkte jeg forpint, mens jeg skyndte mig ind mod centrum. Nu mærkede jeg hvad det var. Det var ødelæggelsens vederstyggelighed, som tog humøret fra et ordensmenneske. Det var den samme følelse i fuld blomstring, som du har blot fjern og lidt ubehagelig, når du pirker i en myretue: Her står du og ødelægger noget, der ingen grund er til at ødelægge. Myren har været flittig, og den har ikke gjort dig noget. Du kan se, hvordan den virrer omkring nu, og du føler dig lidt utilpas.

Sådan var det. Blot at jeg følte mig ikke lidt utilpas, men dybt bedrøvet. Dette var ikke kedsommeligt, som jeg først havde fået det til, mens tankerne lå halvdøde. Det var så humørløst sørgeligt, at man fik lyst til at sætte sig på fortovskanten – og ikke være med mere. Ja, netop sådan tog Oslo denne morgen, som satte skel i landets historie. Det svarede ikke til nogetsomhelst, jeg tidligere havde læst om krig og pludselige bombeangreb. Det hele var så totalt og gennemgribende anderledes. Byen havde i løbet af et par timer forberedt sig på absolut alt og ventede i iskold ro. Det var så mærkeligt, at jeg følte hvor ondt det gjorde i hjernen at begribe det.

Så kom det, som alle kender, og som en digter vil skildre om tyve år, når hadet er brændt ud, og når en dreng, en du måske har set med en trækvogn på gaden, i perspektiv ser over de svundne år, hvad der skete idag. Han vil kunne fortælle dig, hvad der virkelig skete.

Vi andre?

Vi ved det ikke.

»Om tyve år, når hadet er brændt ned,« skrev jeg. Jeg læser det nu, foråret 1944. Ordene blev skrevet på administrationsrådets tid, sommeren 1940. Om tyve år, når hadet er brændt ned –?

Jeg har nervøst måttet nævne disse ting, der er hændt mig – ligesom sætte fra mig på forhånd, få dem lidt bort fra nethinden: mord, kvinder, kærlighed, krig.

Under vildsomme hændelser får vi perspektivet knust. Det lyder så enkelt og selvfølgeligt, men jeg ved, at det endnu kun er få af os, der har forstået, at netop det hændte. I snart fem år har hvert eneste menneske i de krigsførende lande haft hele deres liv tæt ind på øjnene, uden afstand og dybde. Alt var lige nær: barndommen, ungdommen, forældrene, den første kærlighed, et helt livsværk – og krigen med dens groteske løgn. Vi har siddet op til halsen i kaos og spyttet vort eget liv fra os som mudder.

FJERDE FORORD

San Francisco, efteråret 1940.

Også dette er skrevet, før jeg vidste, at jeg havde en søn. Jeg har siddet og bladet i det nu en decemberaften 1943.

Du kan læse denne beretning om Agnes som en selvstændig historie. Siden vil du se, at du måtte igennem den for at forstå det hele. Fra den stråler al ting ud.

Den er lang og omstændelig, med et utal af sidespring, og ikke særlig mærkelig. Det er en ung mands banale og oprivende kærlighedshistorie, som jeg ser den efter de mange år, som er gået. Jeg har ikke kunnet skrive den hverken kortere eller længere. Du får den, og reflektionerne omkring den, sådan som det meste for længe siden er stivnet til en helhed.

En god eller dårlig helhed, det ved jeg ikke noget om. Forsøg at se den i et fysisk billede, som en forkalkning i lungen efter en sygdom, man var ved at dø af for længe siden.

AGNES.

I de første uger efter at jeg var kommet her til San Francisco igen, vågnede jeg tit om natten fordi jeg havde grædt i søvne.

Gunder Gundersen var en af de få – måske den eneste mand i Norge, jeg kom til at føle, ja, måske venskab for. Det stemmer med al erfaring, at jeg ikke har bragt så megen ulykke over nogen anden, som over ham. Han elskede den kvinde, han havde, og jeg ved ikke i hvormange nætter jeg har ligget vågen og undret mig over, hvorfor jeg ikke kunne lade ham beholde hende.

Jo, måske jeg nærede venskab for ham, hvis man overhovedet kan tale om venskaber som stiftes i min alder.

Men, i hvert fald, mit forhold til Susanne bar i stilhed dybe spor af, at det gjorde Gunder til min fjende.

Jeg rejste hjem for at grave en gammel kærlighedshistorie op, men det vidste jeg ikke. Havde jeg vidst det, ville jeg måske aldrig være kommet til Norge. At jeg desuden skulle komme til at forelske mig der, var også ganske udenfor al beregning. Man opdager de væsentlige ting noget sent. Jeg holdt mig til Susanne, for at sætte en modild op mod Jenny, og nu brænder jeg op i min egen list.

Susanne elskede Gunder. Engang kunde hun sikkert have givet sit liv for ham. Men hun var mangfoldig, hun var letbevægelig og kunne hver dag forelske sig i en ny. Gunder stod i baggrunden og kunne trække i tøjret og kalde hende hjem igen med trusler eller gode ord. Han var et stort menneske, men Susanne tog al hans kraft, og han kunne ikke leve uden hende. Hun drog ham ned og druknede ham. Men jeg forstår det. Jeg ville gerne have ladet mig drukne af Susanne, hvis hun havde villet, men det var Gunder, hun ville drukne.

Men jeg kommer bort fra sagen. Jeg nævnte Gunder, fordi han fortalte mig, hvordan jeg skulle få orden på en dagbog. Principielt mente han, at man ikke skulle skrive dagbog, men hvis man gjorde det, måtte det være på løse blade, som for eksempel hver tredie måned kunne indordnes i deres rette sammenhæng. Så skulle man skrive det hele om, så hver ting stod på sin plads, og alle ligegyldigheder var sigtet fra. Nu sidder jeg da her med denne papirdynge foran mig. Noget er helt udformet, noget bare halvt. Det aller væsentligste findes som regel kun i nervøse notater. Dagbog fra en rejse? Jo, det er det også, måske mest. Men der er store spring i tid og rum. Alligevel tror jeg, det allermeste bevæger sig som elektroner om sin kærne. Noget sætter jeg først, selvom det er skrevet sidst. Noget er skrevet her i San Francisco i sommer, men kommer tidligt i bogen. Jeg vil forsøge at lave en komposition, og se, om det kan give mig fred. Om rejsen fra Norge, om turen over Sverige-Petsamo, har jeg intet skrevet, og ved heller ikke, om jeg kommer til det. Jeg følte mig åndelig ruineret på flugten fra mit hærtagne land, mit land, selvom jeg nu skal leve og dø i Kalifornien.

Det vi burde skrive om os selv, sagde Gunder, det hverken kan eller tør vi skrive. Ingen hverken kan eller tør. Det ville være en altfor stor risiko. Den som kan skrive alt om sig selv uden risiko, han er et nul, og vi har læst det altsammen før. Derfor er der noget absolut forgæves i alt, der hedder litteratur. Litteraturen konserverer de gamle overfladeløgne med ny pynt og nye opkog. Den er en gentagelsesproces, som månens vandring om jorden. En forfatter, som forsøger sig med et milligram sandhed, vil man belønne med et rygte, og dermed er han uskadeliggjort. De skiftende skoler i litteraturen betegner ligeså mange nederlag. Romantik, naturalisme, symbolisme, – alt er det digterens flugt ud i ordrigdom om uskadelige ting, fordi han ikke fik lov at sige sandheden. Kunsten skal være smuk, siger nogle, og lad dem bare fortsætte at sige det, de ved jo i hvert fald ikke noget. Social kunst var det sidste, og for så vidt en sympatisk flugt, men mere neurotisk end nogen af de andre. En kunstner skal være sin egen historiker og dermed sin samtids historiker. Banaliteterne, som hændte, herregud, dem kan vi slå op i nogle gamle numre af Aftenposten. Ordets kunst har været i rivende tilbagegang siden Gutenberg, indtil nu, hvor forfatterne udelukkende skriver med tanke på publikum. Længst ude i den litterære ørken sidder den professionelle novelleforfatter som henter sin recept på ugebladets redaktion. Vi burde vende blikket mod middelalderen. ikke tilbage, men over til den, for der findes ikke noget frem og tilbage mellem åndelige verdener.

Jeg mindes et gammelt dansk citat, Gunder kom med, af en forfatter han troede var romer: »Hvad haver jeg sagt, og hvad haver jeg gjort, at jeg skal så ynkeligen omkomme blandt slette poeter?«

Jeg kan skrive både dette og meget andet, som Gunder sagde, næsten ordret ned, for vi var inde på det måske tyve gange.

Gunder var langt mere belæst end jeg, fordi han havde taget sig mere tid. Han var uden social og økonomisk ærgærrighed. Han kunne sidde og læse i dagevis, selvom der ikke fandtes mad i huset, og der ikke var nogen udsigt til penge. Det jeg både beundrede og frygtede mest hos denne mand, var hans totale ukendskab til økonomisk angst. Her var der et slægtskab mellem ham og Susanne. Jeg ville snart blive moden til et sindssygehospital, hvis jeg skulle leve sådan et liv. Jeg har økonomisk instinkt fælles med sporvognskonduktører og brandmænd. Uden det sikre ville jeg omkomme.

Jeg ved, at det væsentlige i disse papirer bliver det, jeg i fremtiden må læse mellem linjerne. Gunder har fuldstændig ret. Det, jeg sidder og tænker på, og som er årsag til, at jeg skriver, det kommer aldrig til at stå her som andet end stikord. Engang så jeg en lille bog, som hed repetitionsuddrag af verdenshistorien. Den bog jeg skriver, bliver noget lignende. Jeg kan tage den frem, når jeg sidder her alene om aftenen og har det godt i min ensomhed. Jeg kan læse nogle sider og mindes det, som ikke står der. Jeg er jo heller ikke nogen sandhedsbidt pædagog, som har lyst til at fare ud af døren i skjorteærmer og med strittende hår, for at skræmme byen med postulater. Jeg har tjent mine penge på menneskene, sådan som de er. Mit liv er måske forfejlet, men jeg er ikke så sikker på det, så jeg kan blive profet af fortvivlelse. Forfejlet? Kommer sådan en følelse ikke af, at årene er gået? Også mine er gået, 52 af dem, men jeg har en formue, på nogle områder ved jeg så meget, at jeg uden vanskelighed kan følge med i videnskabens resultater. Jeg arbejder fire timer på fabriken, siden læser og mediterer jeg til det bliver sengetid. Jeg er glad for ensomheden og vil forsvare dette klenodie til det yderste. Jeg ved intet bedre end at gå her alene om aftenen og sysle med noget i mit eget hus, eller sidde ved pejsen i min gode stol og læse.

Det rystende, det forfærdelige, det skrækkelige, vil mine arvinger søge forgæves her. De kan læse bogen og siden sove trygt. For nogle dage siden fandt jeg hos Antoine de Saint-Exupéry nogle linjer som slog mig som sande, og som jeg kunne have brugt i en polemik mod Gunder: »Hvis det ikke lykkes for en at vække en forestilling om det forfærdelige, så kommer det af, at man har opfundet det bagefter, da man i tankerne gennemgik det, der hændte. Det forfærdelige viser sig aldrig i virkeligheden.«

Angst og gru oplever vi i deres højeste styrke medens vi sover, løsrevet fra alle hændelser. Men da jeg gemte mig i en port i Oslo, fordi en flyvemaskine sendte en byge af projektiler ned gennem gaden, da tændte jeg en frisk cigar, og ordet forfærdelig dukkede ikke op før om aftenen. En almindelig sjælelig proces bliver uden videre kaldt heltemod, selvom den vel egentlig bare er langsom tankegang.

Jeg har siddet en stund og set på dette. Jeg vil videre, men tanken tvinger mig tilbage til Gunder og Susanne. Når jeg skriver mere om dem nu, så følger jeg også Gunders litterære anvisninger. Forfatteren får en god idé, sagde han spotsk, og med en god idé mener han en intrige, som han på grund af sin uvidenhed tror er ny, selvom den er blevet formet fuldkomment allerede i første mosebog. Han er litterær og henter sine kunstneriske begreber hos Wallace. Og så kører han afsted med sin gode idé, men efterhånden som han bliver varm i hovedet, melder tankerne sig virkelig. Dem springer han over, for de kan ikke smeltes ind i den gode idé, og den må han tage vare på, hvis der skal rejses en milepæl i hans produktion til efteråret.

Nu sidder jeg her med min gode idé, men som mr. Dick hos David Copperfield vil Karl den Førstes hoved hele tiden dukke op. Jeg har tænkt at invitere Susanne herover. Jeg ved, at jeg aldrig gør det, men det har været en behagelig dagdrøm. Hun slipper næppe legalt ud af Norge nu, men det lod sig vel ordne. Jeg gør det ikke. Jeg vil ikke have mine cirkler forstyrret. Det er meget bedre at tænke på en kvinde, som er borte.

Hvad var det, der betog mig halvgamle mand, som ikke er fri for at være lidt rusten i hængslerne? Det ville være koketteri, hvis jeg gjorde det hele til sjæl og åndeligt slægtskab. Jeg ser for mig hendes store og smukke mund, det ironiske blik, kastet med hovedet, så håret falder ned over øjnene. Jeg er forelsket i hende uden alle formildende omstændigheder. Jeg var ikke ene om at synes, at hun lignede en ung pige. Man blev altid grebet af mærkelige stemninger, når man var i nærheden af hende. Gunder troede heller ikke meget på kærlighed uden krop, han fortalte en historie om sin afdøde far, der engang gjorde skandale, da en kvinde døde: Det gør ikke noget, røg det ham ud af munden, – sådan som hun så ud.

Det burde han måske ikke have sagt, men antagelig var han talerør for mange, der var mere forsigtige.

Jeg ved ikke, om Susanne lignede Agnes. Man kunne nok sige det, men en tilfældig lighed betyder jo ingenting. Der var gået lang tid efter vort første møde, da jeg en nat opdagede, hvordan jeg var blevet fanget. Jeg lå den nat og kunne ikke sove, jeg var alene. Du ved, hvordan man på grænsen til søvnen kan få hallucinationer: jeg hørte den pludselige latter og fór op med et sæt: det var Agnes som lo!

Jeg sad i sengen og stirrede frem for mig. Det var tredive år siden, jeg havde hørt hendes latter for mig, og nu skulle jeg høre den.

I det samme mindedes jeg, at der var nogen, som havde leet denne latter for ikke så længe siden. Det var Susanne, første gang jeg traf hende, det var en dag på kafé Hjørnet, da hun kom ind for at hente Gunder og Gullar som ventede på hende.

Du skal ikke læse dette, før du er blevet voksen. Måske du aldrig får det at se. Jeg havde hørt Agnes-latteren, og den nat blev det i hvert fald ikke til mere søvn.

Vi møder seksuelle pirringer som pludselig sætter os i brand. Du har oplevet det. Det kan være ting, som ikke ville gøre indtryk på nogen anden, men der bliver tændt en ild i dig, som du ikke ved noget råd for.

Jeg vidste den nat, at jeg ville have Susanne, jeg ville have hende for en hvilkensomhelst pris. Jeg vidste, at jeg ikke ville lade mig standse af nogen hindring.

Vi diskuterer, hvorfor vi forelsker os i den ene eller den anden kvinde. Diskussionen er ørkesløs, men jeg ved, hvorfor jeg måtte have Susanne. Det ville have været ligegyldigt hvem hun var, hvor gammel hun var, og hvordan hun så ud. Hun bar Agnes, latter til mig over de mange år, ligesom vinden kan føre en duft til dig, så du standser, og næsten håndgribeligt ønsker at kunne fange den. Fra den nat havde jeg erotiske fantasier om hende, noget jeg altid tidligere havde kunnet beherske, men som jeg ikke kunne beherske nu. Jeg var som et dyr, når det gribes af driften og går mod sin mage, drevet mod hende uden hemninger, drevet magnetisk, uden vilje. Agnes var kommet tilbage.

Siden skulle det vise sig, at vi også sjælelig kunne mødes. Og dette er kærligheden: Intellektuelt møde med den, dit blod koger imod. Det er en konstellation, som man sjældent forstår, når man ser den hos andre. Men i den er underet sket.

Det vi nu gør, er måske ikke helt rigtigt, sagde Susanne den aften jeg fik hende. Hun smilede, da hun sagde det – for at afvæbne sine egne ord. Helt rigtigt eller ikke helt rigtigt, det var ikke meningen at trække sig tilbage. Hvad er fordærvelse. Den er først og fremmest dårlig samvittighed. Fordærvelse som livskunst, fordærvelse som holder farven i vask, den kan aldrig frastøde. Det er ikke let at være umoralsk. Det lette er at være omgivet af principper og bevæge sig trygt i de moralskes flok.

Jeg er moralsk. Ingen ved noget andet. Jeg elsker Susanne og kunne sende bud efter hende. Ingen ville opdage andet, end at hun var moralsk, for jeg har penge.

Jeg længes efter dig, Susanne.

Jeg tror det går an at sige, at løgnen var hendes naturlige element, men hun ventede at man var vågen nok til at se en kerne af sandhed bag de lystige beretninger. Hun løj ikke for at dække over noget hos sig selv – – ikke før hun forsøgte at tage livet af Gunder. Om sig selv var hun altfor oprigtig. Hun var en sandhedskærlig løgner, med smag for mænd.

Gunder drak for meget. Han drak alt for meget, og jeg tror, Susanne havde skylden. En aften, vi havde siddet længe sammen, – kun han og jeg, det var før der skete noget, – løftede han det altfor tunge hoved og sagde sløvt: Jeg har altid vidst, når jeg blev bedraget.

Jeg svarede ikke, og jeg er aldrig blevet klar over, om han selv vidste, han havde sagt noget. Jeg havde tidligt på aftenen spurgt efter Susanne, men da var det ham, der lod som om han intet hørte.

Mindre kunstnere har den forestilling, at forretningsfolk er ubegavede. Det er ligegyldigt, men alligevel, – det glædede mig, at Gunder ikke mente, at den egentlige menneskehed var en lille kunstnerklike. Han sagde aldrig noget om det til mig – det ville have været en klodsethed, han aldrig kunne begå, – men han søgte ikke sin omgang blandt kunstnere. Hans nærmeste ven var trikotagehandler.

Han fik penge af mig nogle gange, og caféregningerne betalte jeg jo. Men fra et bestemt tidspunkt betalte han sine egne regninger, og lånte ikke oftere penge af mig. Ellers mærkede jeg intet. Angrer jeg? Jeg ved det ikke, under hele mit ophold i Norge havde jeg en følelse af at leve uden ansvar. Turen kostede tolv gange så meget, som jeg havde planlagt. Jeg må desuden betale mere, for jeg efterlod mig noget, som får følger. Jeg havde vel heller ikke for nogle uger siden grebet så dybt i pengeposen, hvis jeg ikke havde været i Norge, da tyskerne kom. Jeg skrev en check ud til det norske forsvar, – den største, jeg i mit liv har skrevet.

Jeg har hørt om lykkelige ægteskaber, men i de fleste tilfælde har det bare været en af parterne, der hævdede, de var lykkelige. Jeg har hørt om nogle få, hvor begge sagde det. Ved nærmere eftersyn har det ikke været rigtigt.

Der må være mange, der gerne vil bryde ud, når det er nødvendigt at beskytte ægteskabet med så strenge love og vedtægter. Den som vil ud af det, får hele samfundet imod sig. Det er måske retfærdigt, vi kan gerne gå ud fra det, akkurat som når tyven får alle imod sig, men det siger ikke noget om lykke i ægteskabet. Vi har måttet gøre ægteskabet helligt på grund af manglende lykke, og jeg ved ikke, hvad man skulle sætte i stedet for det. Som en institution for børnene er det nødvendigt. Kammeratægteskaber og sligt er bare midlertidige foranstaltninger, og som oftest kun pjat. Ægteskabet er nødvendigt som så mange andre ting, med den forskel, at vi ikke skriver vers om toldlovene eller omsætningsskatten.

Et ungt menneske drives ind i ægteskabet på den måde, der er foreskrevet i milieu’et. I min omgangskreds var det enkelt og for så vidt hæderligt spil: Vi blev kastet hovedkulds ud i det uvejr, som livet er for de unge, og når en temmelig tilfældig pige ventede et barn, blev hun gift med barnets far i et temmelig tilfældigt ægteskab. Nogle blev slynget bort af stormen og sad alene på et skær resten af deres liv. Nogle syntes, at pigen var for slem og rømte til Amerika. Konventionerne var altfor stærke til, at man kunne blive gående og lade som ingenting. Når dette skete, var det altid på grund af samme forhold: stærk tvivl om paterniteten, eller at man samtidig skulle være fader til flere sider og stod som æslet mellem knipperne.

Nogle gik og sukkede for en, de ikke kunne få. Også de tog billet til Amerika. Det var ligeledes en konvention i kærlighed. Ældre folk vil kunne huske, hvordan det var, og Gud ved, hvilken konvention der afløste flugten til Amerika.

Utallige klagende viser fortæller om det, og det er en dårlig læser som kun har leet, når han læste Frödings »En sorgens ton från Amerika«:

Farväl, du grymma vänd i Sveden,

du grymma vänd som glömde eden,

du svärjade en lôrdagskväll,

ja faderväll, ja faderväll!

– – –

I ensamhetens dystra tankar

går mister Johansson och vankar,

och tåren far på kinden kall

som Niagadras vilda fall.

Han tänker på sin falska flicka,

som gav sin ungdomsvänd att dricka

av sorgens suraste butäll,

farväll, farvädel, faderväll!

Jeg kender ikke nogen digter, som har givet et bedre billede af os. Men Amerika kunne også være de elskendes forjættede land:

Vi gifte honom med en äldre änka,

en stadgad människa som kunde skänka

den unge mannen skydd mot satans garn

och köttets lockelser bland världens barn.

Hon var en stilla, djupt allvarlig kvinna,

en from och vaksam ljuvlig vaktarinna,

som stod på post i varje ögonblick

och följde Andersson, evart han gick.

Men mänsklig visdom är fåfänglighet,

ty som församlingen väl redan vet,

så rymde broder Andersson i natt

med Fia Bergmann till Amerikat.

Jeg var en af dem, der stak af fra en ulykkelig kærlighed, og ligeså lidt som de andre vidste jeg, at man kan bytte himmel, men ikke sind. Jeg ville have giftet mig, men blev sat ud af spillet, og siden blev det aldrig til noget.

Mit navn, Johannes Torsen, forandrede jeg snart til John Torson, og nu er det for så vidt forandret igen: John Torson ltd. Det er som at beskæftige sig med arkæologi, når jeg vil prøve at udgrave drengen Johannes Torsen af John Torson ltd., 1940. Hvorfor kan man aldrig lade være med at lægge patos ind i sine tabte år? Det er en drengedrøm som er blevet realiseret, når man kan sige til folk: »Tja, jeg husker engang, det er nu 45 år siden ...«

Jeg kom hjem til Gjörstad den 6. november 1906 efter at have arbejdet et par år i Kristiania og andre steder. Allerede næste aften mødte jeg Agnes. Jeg var 18½ år, og det er 34 år siden. Paradiset var både erobret og brændt før november, og jeg har aldrig talt med hende siden. Vi hilste ikke på hinanden mere. Hun bliver 48 år om et par måneder. Jeg var 3½ år ældre end hun. Hun fyldte 15 år lige efter, at det var blevet forbi mellem os. Hun havde bildt mig ind, at vi var lige gamle. Faderen var grovarbejder, og de levede i stor fattigdom. Jeg traf aldrig nogen af hendes familie.

Om aftenen drev jeg ned ad hovedgaden, som næsten var den eneste, og mødte der min skolekammerat Jan Tveit. Der kom et par piger imod os, og Jan kendte dem. De hed Agnes og Alma og begge var kommet til Gjörstad mens jeg var på kongsvinger. Agnes gik ellers med Jans fætter Ola Vegard, en fisker som netop på det tidspunkt var indkaldt til tjeneste i marinen. Han har vel været et par år ældre end jeg. Jan havde lovet Ola at holde øje med Agnes, så hun ikke bedrog ham. Jan skulle være substitut for fætteren og ligesom spille kæreste med Agnes. Agnes havde accepteret denne ordning, hun lod sig villigt passe på af Jan, der tog opgaven alvorligt, men alligevel ikke opdagede, at han var forelsket i Agnes, før jeg tog hende fra ham. Hans jalousi var grænseløs, og vi blev aldrig venner siden. Han slog sig sammen med nogen af Olas kammerater, de fleste af dem var fiskere, og jeg blev overfaldet to gange, den ene gang alvorligt. I flere timer lå jeg bevidstløs i en port. Jeg havde »taget en pige fra vores kammerat«. Det stod mig ikke klart, om de mente Jan eller Ola. Nogle uger senere kom Ola hjem, men han var bare en stakkel, som nøjedes med at råbe skældsord på afstand.

Hvor er det underligt, så klart jeg husker disse ting! Jeg blev straks forelsket i Agnes, jeg var bjergtagen. Hun sludrede som pigebørn nu engang gør, hun var lys og slank og havde opstoppernæse. Jeg havde aldrig set noget så henrivende, men jeg hørte aldrig nogen sige det om hende. De to pigebørn, Jan og jeg tilbragte de følgende aftener i skoven. Det gik efter et bestemt ritual. Et stykke inde i skoven forsvandt Agnes og Jan, mens jeg blev alene med Alma. Jeg holdt mig til hende, bare for at kunne møde Agnes. Alma var dum og grim og vistnok ikke helt normal. Alligevel var hun klog nok til at se, at jeg var forelsket i Agnes. Sådan noget opdager selv de tåbeligste, men hun var ikke klog nok til at tage konsekvenserne af det.

Endelig en aften mødte jeg Agnes alene, og vi skyndte os bort inden de andre kom. Senere hen skjulte vi os om aftenen i et redskabsskur, som lå i en have udenfor byen. Nætterne var kolde, men ikke kolde nok.

Vi havde et vældigt hyre med Jan og Alma, som var blevet svigtet af hjerteveninden. Luften var fuld af trusler om drab, og måske var det ikke langt fra at blive til alvor. En ven af Jan og Ola, en smed som hed Anders, slog mig en aften i venstre øje med et stykke træ, da jeg gik forbi ham uden at ane, at vi havde noget uopgjort. Øjet var ikke til at åbne det meste af en uge. Om dagen arbejdede jeg i smedien og gjorde det med større lyst end nogensinde før i mit liv. Der var endnu et halvt år til, at jeg var udlært. Aftenerne med Agnes bekom mig godt, jeg følte, hvorledes jeg blev mere åben og fri. Meget af det, der hændte, kan se råt ud for mig nu, men jeg var den jeg var – og lykkelig. Bag det barbariske levede jeg videre i mine skære drømme. Agnes var gået ind i min dagbog med løv i håret, som en vårgudinde. Ligeså grovt som jeg levede, ligeså åndefin og uden forbindelse med virkeligheden skrev jeg dybe ting i dagbogen, når jeg kom hjem klokken 2–3 om morgenen. Jeg har lidt af personspaltning, og nu ser jeg linien i det. I alle årene har der luret en angst i mig, eller måske snarere anelsen om et bundløst mørke, jeg ikke havde vovet mig ud i. Hvad ved jeg nu?

Som så ofte før, undrer jeg mig igen over den vej, jeg er gået. Jeg målte vejen på synet af Agnes, min ungdoms elskede, da jeg var i Norge nu. Naturligvis opsøgte jeg hende ikke og vi blandede ingen tårer. Jeg efterlod ikke, på bordet i hendes fattige hytte, hvor jeg kom, en kasse fuld af hundredekronesedler. Men jeg sad godt gemt bag buskene på det lave fjeld og ventede mange timer, indtil hun gik forbi. Jeg havde også en kikkert, selvom der bare var halvtreds meters afstand, og det jeg fik at se var en aldrende kvinde, en kælling må jeg vel snarere sige, tyve år ældre end jeg. Det lykkedes mig at få rede på, at hun havde elleve børn. Det var hende, som engang drev mig til selvmord, og jeg tror ikke, det var min hensigt, at det skulle mislykkes.

Hvorfor mon jeg netop nu skulle nævne dette møde, istedetfor det, der virkelig var det sidste, for mange år siden? Nu får det vente lidt.

Jeg vil skrive videre om dette, selvom det byder mig imod. Jeg vil for sidste gang skrive om Agnes. Det papir, jeg for mange år siden fyldte med lamenteringer over hende, tror jeg må have vejet en ton. En kvinde, jeg har elsket. En, man kan sige alt muligt ondt om, men onde ord forklarer ingenting, og kan i hvert fald ikke blive smigrende for den som elskede hende.

Da såret efterhånden begyndte at læges, et års tid efter mit møde med hende, blev der skabt en vision om kvinden, en vision som i mange år holdt mig borte fra kvinden som en virkelighed, og lagde grunden til store ulykker senere.

Jeg befandt mig sikkert den gang meget godt i min utvivlsomme sorg. Jeg havde sparket hende fra mig, men var stadig i hendes vold. Noget har der været med hende. Jan Tveit var ikke noget nul, og det var jeg heller ikke. Var det mon bare vore hungrende kroppe? Vi var vant til, at pigerne enten var frigide eller lod som om de var det. Agnes lod ikke, som om hun var det. Det er en af fattigdommens tillægs-forbandelser, at børnene modnes for tidligt. En hårdere og mere intrigefuld livskamp synes at sætte fart på kønsudviklingen.

Det er rimeligst at se på den første kærlighed fra et biologisk synspunkt. Den kender ikke til altruisme. Den giver ingen gaver, uden at vente dem mangefold igen. Den er så inderlig uren i sin snak om noget andet, medens tankerne kun bevæger sig i seksuelle baner. Det unge menneske blander alt det han har hørt og læst sammen med sine seksuelle krav, indtil det løber rundt for ham – eller hende. Agnes havde ingen rådgivere. Hun havde ikke en gang det, man kan kalde et hjem. Hun følte et behov, og hun stillede det.

Følte et behov og stillede det, –– men var det nu sådan? Kan jeg gå ud fra, at det var sådan med hende, bare fordi det var sådan med mig? Men det er ikke alene mandens fejl, hvis han sommetider kommer til at vurdere kvinder ud fra synspunkter, som blot kan anlægges på mænd. Når kvindelige forfattere skildrer kvinder, er man ofte i tvivl og har en stærk følelse af, at noget væsentligt undertrykkes. Naturligvis optræder en mand også temmelig falsk når han skriver, og glemmer aldrig helt, at disse linier skal sætte ham i relief hos et beundrende publikum. Han sidder og spejler sig i skrivemaskinen. Men netop fordi han er en større nar, undgår han ikke at udlevere noget væsentligt. Kvinden er mere reserveret (når hun ikke længere er det, bliver hun sprøjtegal), og mere afhængig af konventioner. Hun afleverer også kun helst det hos sig, som er gængs markedsvare – og det er viktorianske banaliteter. Litteraturen konserverer, som Gunder sagde, de gamle overfladeløgne med nye opkog. Kvinden og konventionen, hendes evne til at dække sig, til at sige sandheden med en løgn, og hendes talent til altid at lade manden sidde som den slagne, selvom han sejrede – alt dette skal vi gruble over, indtil solen går ned over vor klode. Sigrid Undset håner manden for hans angst for ikke at kunne være potent »nårsomhelst og hvorsomhelst«, men er det ikke netop kvinden, der har drevet os ind i en så komisk skammekrog? Er det ikke kvindeligt, at hun efter udført bedrift går sin vej med et smil, og lader en blive stående som et får? Ikke engang de kvinder, jeg har haft det mest intime kendskab til, tør jeg sige noget bestemt om. Det bliver svævende, måske endda rent apokryfe sagn, som jeg tror er historiske. Sålænge det drejer sig om mænd, kan man støtte sig til apokalypsen og tager ikke ganske fejl.

Man siger f. eks. at kvinder pynter sig for at trække mændene til sig. Det lyder overbevisende, men er det sandt? Det er mændene, der siger det, og tanken er smigrende for dem. Man kan se, hvorledes et par kvinder arbejder sammen på en kjole, og glemmer de mænd, som er i nærheden. Når de er mest optaget af noget sådant, hører de ikke, hvad en mand siger, han føler sig ganske tilovers og må råbe for at vække dem. De bryder sig ikke om hans mening om kjolen. Deres blik er fjernt, de er helt borte i deres kvindeverden. De er så ganske udenfor rækkevidde, at intet tyder på at det er et seksualvåben, de diskuterer. Alligevel vil det være meningsløst at nægte, at kvinder pynter sig for mændene, fordi det er vanskeligt at finde nogen anden hensigt. Lysten til at udmærke sig overfor andre kvinder tyder på det samme – manden står bagved en sådan konkurrence. Det ser nærmest ud til, at pyntelysten ikke er bevidste udslag af kvindens hensigter med manden, men af naturens hensigter med kvinden. Hun opfylder sin bestemmelse, akkurat som med sine fysiske lokkemidler. Frigide kvinder pynter sig mere end andre, selvom de nærer en oprigtig afsky for mænd.

Når jeg var sammen med Agnes i det lille skur, sad vi tæt omslyngede, klamrede til hinanden, og begge med ansigtet helt ned i den andens halsgrube. Der måtte ikke være luft imellem, arme og ben var flettet sammen i krampe. Sådan sad vi, ubevægelige, i timevis uden at mærke den rå oktobernat. Vi ligesom låsede os fast til hinanden i et grådigt spændetag, med al den kraft, vi ejede. Vi følte ingen trang til at slappe vore muskler. Hvis vi sad dårligt, så en arm eller et ben kom til at sove, var det aldrig tilstrækkeligt til, at jeg ville slippe mit tag, det var ikke anderledes med hende. Den ene af os ville aldrig give slip, når den anden efter måske flere timers forløb ønskede at strække sig. Det gjorde ondt at afbryde krampen.

Dette har jeg sidenhen kun følt ganske svagt. Omklamringen var et mål i sig selv, da jeg kendte Agnes.

Om foråret gik børnene i Gjörstad hen til en bæk, der løb mellem skoven og nogle frugthaver. Der kunne vi se, hvorledes frøerne legede. Det vrimlede af sammenlænkede frøer, der sad ved bredden eller svømmede rundt i vandet. De var blevet ét, som metalfigurer. Hannens forben var spændt hårdt om hunnen og næsten ikke til at vride af hende. Overtallige hanner drev med strømmen, de havde klamret sig til grene eller andet som flød med. Vi troede, at de ikke ville slippe, men nu antager jeg, at de ikke kunne. Disse attentater på døde ting har jeg engang set anført som bevis for, at frøen har en stærk seksualdrift. Seksualdriften er altid en myndig herre, men forfatteren må have ment, den var stærkere hos frøer end hos andre dyr, hvis han overhovedet mente noget. Det er slet ikke sikkert, at frøen i det hele taget har nogen fornemmelse, selvom det er sandsynligt. Det eneste sikre er, at driften hos frøen, bl. a. ytrer sig som gribekrampe i forbenene. De slår sammen som en tang, hvad madame og han selv så end vil mene om det. Det er muligt, at det forekommer dem kedeligt og komisk, hvis de kan tænke så langt.

Man må søge rundt i dyreriget for at finde parallellen til menneskets første kærlighed, den som muligvis også kan kaldes den afsluttende efter alle barndommens famlende forsøg.

Engang tog jeg en forsølvet halskæde fra hende. Den var lang og bestod af mange små led. Iaften ligger den her på bordet. Den er næsten sort, forsølvningen er borte. Jeg har altid samlet på relikvier.

Et kærlighedsforhold har en ydre front som betyder mere i de unge år end siden. Når vi bliver ældre bryder vi os ikke så meget om, hvad andre mener om vort valg af kvinder – hvis vi da ikke hører til dem, der er optaget af banalt sociale ambitioner og anskaffer en kvinde udfra samme synspunkter som en kommode.

I ungdommen havde vi stor trang til, at andre skulle godkende valget. Vi ville offentligt sole os med verdens skønneste kvinde. Men alligevel, man bøjede sig ikke for modstanden. Der var bare det, at lykken blev så meget større, hvis man fik anerkendelse.

Jeg havde trangen, men tog ingen hensyn til, at den ikke blev honoreret. Jeg var blevet kastet ind i den glødende ovn, hvor man ikke ræsonnerer over fædres eller søskendes eller andres meninger. Jeg kunne have stukket en kniv i maven på hvemsomhelst, med – eller måske snarere uden grund. Men det generede mig svært at ingen syntes om Agnes.

Jeg havde et fotografi af hende, det blev siden udvekslet mod det, hun havde fået af mig, foruden de breve, vi havde sendt til hinanden. Selv i undergangen måtte vi overholde disse konventioner. Som det sømmede sig, huskede jeg også at være ædelmodig og sige, at hun kunne gerne fortælle, at det var hende der havde gjort slut på forbindelsen. Der var noget nedsættende ved, at man havde fået sin afsked, derfor måtte man som en mand sige sådan til pigen, selvom det faktisk var ham. Siden kunne man jo gå rundt og fortælle om, hvor storsindet man havde været. Takten og tonen i kærligheden var besynderlig. Man overholdt en etikette, som intet havde at gøre med de faktiske forhold, omtrent som når man i en dødsannonce skriver om den altopofrende fader.

Halskæden fortalte jeg hende var blevet borte, den som er blevet sort af ælde og ligger her foran mig, mens jeg skriver. Jeg løfter den fra bordet og fornemmer den svage lyd af jern. I flere år bar jeg den på mig, og jeg knugede den i hånden, da jeg gik forbi hende sidste gang, en efterårsdag i 1909, mens jeg gik derhjemme og ventede på Amerikabåden.

Nu kunne jeg smide den bort. Det havde jeg kunnet gøre for tyve år siden, men jeg har nu i så uendelig lang tid hilst på den med et lille smil, når jeg en og anden aften har trukket de små skuffer ud, hvor relikvierne ligger. Og jeg ville ikke have syntes om det, hvis den netop i aften havde været borte. Der er kommet nyt til i de små skuffer, en hvid sten og en hestesko. Den hvide sten er en falsk relikvie, en som bare ligner, men den skal ligge der ved siden af hesteskoen. Der ligger en tand fra Gran på Hadeland, og en pilespids af flint fra min have her. Det er nyerhvervelser fra det sidste år. Det er en skat som fortæres af møl og rust, men som ingen laver indbrud for at stjæle.

Jeg ville hellere have haft billedet af Agnes. Hun havde nogle naive, kunstige krøller ved ørerne og et noget fremstående, lidt mut mundparti. Begge dele er noget piger kan have i den alder. Hendes ansigt har vel været præget af de råbarkede omgivelser, men det husker jeg ikke mere. Hun havde en fast og velbygget krop. Senere var der nogen der sagde til mig, at Agnes havde en grov opførsel og frække øjne. Måske. Vi måtte værge os med de våben, vi havde, i en verden hvor der ikke regnes med intellektet. Vi var en horde. Hun var forelsket i mig, det er sikkert nok, – som en ged eller en fugl er forelsket. Det man beundrede hos en ung mand var, at han kunne slås, drikke og gjorde lykke hos pigerne. Man skulle også kunne klæde sig godt, og her viste det sig tydeligst, om man hørte til kliken. Hvis man undgik slips med vilde farver, kulørte sko, prangende urkæder, og ikke havde flotte krøller som stak frem ved ørerne, mærkede man straks stilheden. I bedste fald kunne de opfatte det som dumhed og give gode råd, hvis man ikke havde bedre smag. Alligevel lurede der en mistanke om, at det måske var omvendt. Arbejderungdommens ambivalens kan være næsten livsfarlig. Men de holdt på deres. De var de mange, og de havde ret. En ting må jeg ikke glemme, men den faldt mindre i øjnene udenfor arbejdspladserne. Det, som blev beundret mere end noget andet, var at man var dygtig i sit fag. Det er noget, der følger den hvide mand i alle klasser og alle aldre fra Gjörstad til San Francisco. Jeg har ofte ærgret mig over det tåbelige snak om arbejdernes ugidelighed. Det falder mange let i pennen. De kan ikke vurdere en fysisk præstation, skulle jeg tro, og forveksler pennens flugt over papiret med spadens i en grøft. Herrerne skulle prøve at komme ind på en arbejdsplads og være anden rangs. På et tidligt tidspunkt kendte jeg tonen igen hos Hitler. Han har ikke haft meget at komme med mellem malere.

Det var omgivelser, hvor kampen om hunnen viste helt primitive træk. Man kunne ikke regne med, at kampen stilnede af, før parret var tydeligt forlovet med ring eller svangerskab. Agnes var efterstræbt, selvom ingen talte godt om hende. Blandt mine konkurrenter stod Jan og Ola først, siden kom en hel række. Røde Henrik havde hun svært ved at glemme. Han druknede i en sø ikke langt fra Gjörstad, da jeg havde kendt hende nogen tid.

Alle disse konkurrenter havde deres fortrolige, som i et heltedrama. Man var utrolig optaget af andres historie, og af hvem der gik med hvem. Der opstod spændingspoler om hvert nyt »fast bekendtskab«. Det ville have været fornuftigere, synes jeg, om man havde stormet en pige, der for øjeblikket var ledig, men det var en underlig leg: alle måtte med brask og bram kaste sig ned i den brønd, hvor en anden var ved at drukne. Når så endelig en ledig pige blev opvartet, kastedes søgelyset straks mod hende, og hun befandt sig pludselig i et erotisk uvejrscentrum. For den, der bruger sine øjne, er det umuligt ikke at se de urgamle perspektiver.

En anden modstand end fra konkurrenterne og deres allierede mødte Agnes og jeg fra Hannibal, som havde været min gode ven lige siden skoletiden, efter at han engang under et slagsmål ødelagde mit ene knæ med en sten, og bagefter hjalp mig hjem. Han forsvandt med en båd under forrige krig, og jeg gjorde mig den velgerning at hjælpe hans enke med lidt penge, nu da jeg var hjemme. Mange af mine kammerater er døde, over halvdelen af dem, jeg gik i klasse med i skolen. Du, Johannes, sagde han til mig, hende der Agnes er ikke noget for dig. Og så kom historien om Røde Henrik, Hannibal, Agnes og en pige til på en hybel, et seksual-alkoholistisk orgie med beskidte enkeltheder.

Jeg vidste, at Hannibal talte sandt. Det gjorde han altid. Jeg følte det, som om jeg var blevet slået til døde. Vi var en rå klike. Det, som gjorde stærkest indtryk på mig var, at hun sikkert aldrig ville være tro imod mig, når jeg rejste bort – gud ved hvorhen – for at blive en stor mand. De tanker, jeg ikke ville tænke, vældede med stor kraft ind over mig: Hvis jeg skulle have Agnes, ville det blive i en grå og fattig Gjörstad-tilværelse. Jeg så denne fremtid for mig og blev skrækslagen. Når man var gift, var kvinden tro, – på ganske sjældne undtagelser nær – derfor nærede jeg i den retning ingen frygt for hende. Men jeg så for mig de mange år og den usle løn, horisonten som blev snævrere dag for dag, indtil den skrumpede ind mellem kistevægge. Problemet var der pludselig, og det var uløseligt. Jeg ville have Agnes, men hun ville komme til at trække mig ned, og jeg vidste, hun ville få lov til det.

Jeg var endnu ikke fyldt nitten år og skulle løse et spørgsmål, som lå over mine kræfter, og som jeg klart så var afgørende for hele livet. Jeg ville ikke leve det liv, der var lagt til rette for mig, men kroppen var i storm og kunne ikke leve uden Agnes. Jeg kunne ikke holde den tanke ud, at jeg kunne miste hende, det var umuligt. Det Hannibal troede skulle afskrække mig, betød kun lidt imod det, han ikke vidste han havde oplyst mig om.

Efter det Hannibal havde fortalt mig, forberedte jeg mig på at storme Agnes i rungende ha-stil. Efter den nat havde Røde Henrik fortsat med hende. Jeg var godt tilfreds med, at han var død, men det turde jeg ikke se dengang, for vi skal bestandig udstyre tanken med kyskhedsbælte. Min angst for fremtiden måtte løse sig ud i et uvejr over hovedet på Agnes.

Det hænder, at man ganske uventet kommer ud i eksesser, og det var hændt for Agnes. Måske kræver et liv sådanne udsving, Hjalmar Söderberg skriver: »... både kvinna och mann grips ju ibland av instinkter och begär, som det inte är så lätt att få in under någon sorts rationell eller moralisk synsvinkel.« Det er kun de der tror, de skal være angrende syndere, der tager skade af synden.

Agnes og jeg havde en bedrøvelig aften. Jeg burde have taget en basun med mig. Hun tiggede ynkeligt en stund, men pludselig blev også hun rasende, hvad der var meget fornuftigt af hende. Hun ville ikke længer tigge mig om nåde for noget der var sket, før hun lærte mig at kende, og forresten havde hun været fuld! Så var jeg færdig og behøvede ingen basun længere. Mona Lisa slog i bordet og ville ikke høre på mer snak om noget, der hændte mens hun var fuld. Og det blev mig, som måtte holde hende tilbage og bede om fred.

en

nu,

Jeg turde ikke tænke på det, men den nervøse jalousi blev holdt levende. Naturen ønskede at binde manden, netop i disse ungdommens storm-uger, det er derfor den laver søndenvind. Andre pattedyr har deres brunstperiode en gang om året, mennesket bare én gang i sit liv.

Jan Tveit havde jeg kendt godt da vi gik i skole, han var et fattigmandsbarn af den slags, som måtte blive ved at gå barfodet langt hen på vinteren.