Lotte Dalgaard

Oplært til prostitution

Saga

Oplært til prostitution
© Lotte Dalgaard og SAGA 2019
– et imprint under Lindhardt og Ringhof Forlag A/S, et selskab i Egmont
Omslag: Shutterstock
ISBN: 978-87-26-13914-3

1. e-bogsudgave

Format: EPUB 3.0

Kopiering fra denne bog må kun finde sted på institutioner, der har indgået aftale med Copydan, og kun inden for de i aftalen nævnte rammer.

www.lindhardtogringhof.dk

Lindhardt og Ringhof A/S, et selskab i Egmont

Hun havde fortrudt sin beslutning mindst 100 gange, siden hun havde truffet den. Og så alligevel ikke. Hun vidste, hun var nødt til at stoppe, hverken hendes krop eller sjæl kunne mere. Alligevel var der en lille, irriterende stemme, som hviskede i hendes øre, om hun nu også var sikker? Hvad skulle hun stille op med resten af sit liv, hvis hun ikke skulle udføre det, hun var bedst til? Det eneste hun virkelig var god til?

Louise lukkede ned for stemmen, som hun havde øvet sig i at gøre de seneste par måneder, og parkerede cyklen foran en anonym bygning med et lille, grønt skilt på døren. Exit-programmetNew Hope stod der på skiltet. Grønt for håb, det gav mening, tænkte hun og tog i håndtaget. Hun kom til at tænke på de lysende, grønne skilte over nødudgangene på hoteller, der lignede hinanden, uanset om man var i Maribo eller Malaga. Nødudgang var egentlig en meget passende beskrivelse, hun var i nød og søgte en vej ud, ligesom når det brændte på hotellerne. For hende var det dog mere lokummet, der brændte, en følelse af, at det her var sidste chance.

Døren var låst, så hun ringede på og meddelte, at hun havde en aftale med Simon Bach. Hun nåede at tænke, det var ironisk, at det for en gangs skyld var hende, der ringede på og meldte sin ankomst til en aftale med en mand. De seneste 30 år havde det været omvendt. Så summede det i døren, og Louise trådte ind i en trappeopgang med en ny dør, der førte ind til et stort, lyst lokale med en receptionsdisk, to Ikea-stole med armlæn og en stuebirk i hjørnet, der kæmpede for sin overlevelse i en knastør klump pottejord. Bag disken sad en trivelig kvinde i halvtredserne med langt, sølvgråt hår, der var samlet i en lav hestehale. Hun talte i telefon og gjorde smilende tegn til Louise om at sætte sig.

Louise forsøgte at vurdere, om hendes lår ville flyde ud under armlænene, hvis hun tog plads i en af de smalle stole, men i det samme kom en yngre mand gående mod hende fra en lang gang med en masse døre og reddede hende fra at gøre forsøget. Simon Bach var omkring ti år yngre end hende, midt i trediverne gættede hun, og bar en lyseblå skjorte, der stod åben i halsen. Han havde rare øjne og små hænder. Blid sex og snak bagefter tænkte hun af gammel, dårlig vane. Hun havde mange års erfaring i ud fra førstehåndsindtrykket at placere mænd i bokse med seksuelle præferencer.

Han præsenterede sig og førte hende ned ad gangen. Mellem hver dør hang et farvestrålende abstrakt maleri, som skulle give liv til de ellers kedelige omgivelser. Men hverken moderne kunst eller kontormiljøer havde nogensinde tiltalt Louise. Den tunge stilhed lagde en dæmper på hendes ellers gode humør, og den lille susen, der lød, når man trak stole hen over filtgulvtæpperne, gav hende myrekryb.

Simon Bach – mentor stod der på skiltet uden for den sidste dør til højre, hvor vinduerne vendte ud mod gården. Hendes nye mentor slog ud med hånden mod den ene lænestol ved det lille, runde sofabord og bød på kaffe og kildevand. Louise takkede ja til kaffen.

- Velkommen, Louise. Tillykke med, at du har taget beslutningen om at komme ud af prostitution, nu skal vi sammen finde din vej, og jeg glæder mig til at arbejde sammen med dig.

- Jah, jeg glæder mig også, sagde hun og smilede skælmsk til ham. Hendes forsøg på flirt prellede helt af på manden over for hende, det var endnu en dårlig vane, hun måtte se at komme af med. Hun skulle lære at se på mænd som ligeværdige individer, ikke potentielle kunder.

- Vi skal først og fremmest have sporet dig ind på en anden levevej. Hvilke kompetencer har du?

Simon Bach kiggede afventende på hende. Louise blev forvirret. Han kendte udmærket hendes baggrundshistorie, en sløj 9. klasses afgangseksamen og direkte ind i sexbranchen. Hvad troede han, hendes kompetencer var? Ville han høre om blowjobs og bondage? Næppe. Men hun havde jo ingen kompetencer udover diverse seksuelle ydelser. Simon brød ind i hendes tankerække.

- Stod du selv for regnskaberne, mens du arbejdede?

- Øh, ja, jo, det gjorde jeg.

Simon noterede på sin blok.

- Og hvad med markedsføring, tog du dig selv af annoncetekster og indrykning i Ekstra Bladet og på diverse hjemmesider?

- Ja…

Han noterede igen.

- Vil du betegne dig selv som en god menneskekender og god til at tale med folk?

Det kunne hun i hvert fald bekræfte. Hun kunne aflæse folk på få sekunder, det var både nyttigt og indimellem direkte livsvigtigt i hendes branche. Altså, hendes tidligere branche. Og smalltalk med gud og hver mand var absolut også en disciplin, hun havde øvet til perfektion. Louise nikkede, og Simon noterede igen.

- Okay. Du skrev også, at du kørte rundt i landet og lejede dig ind på forskellige bordeller. Arrangerede du selv de ture, købte færgebilletter, sørgede for overnatning og lavede aftaler med udlejerne?

Louise havde skullet udfylde et skema forud for samtalen, men hun havde ikke opfattet de metierer, hun havde skrevet i skemaet, som ligefrem kompetencegivende. Hun havde tværtimod haft en følelse af at have spildt det meste af sit liv. Men måske havde hun alligevel lært noget, hun kunne bruge i den fremtid, der lige nu lå foran hende som en øde vej, hun ikke rigtig kunne se enden på? Hun svarede endnu en gang bekræftende på hans spørgsmål.

- Altså; regnskab, markedsføring, menneskekender, forhandlingsteknik og organisationstalent sammenfattede Simon Bach.

Hold da op! Var det hende, han talte om? Kunne hun alt det? Louise mærkede en følelse af stolthed vokse indeni.

- Har du tænkt over, hvad du kunne have lyst til? En uddannelse måske?

En uddannelse… Nu gik han nok lidt for vidt. Hun var 46 år, det var måske lidt sent at begynde på det nu?

Simon Bach fornemmede hendes tøven.

- Jeg synes, du skal gå hjem og tygge lidt på det, det har ingen hastværk, vi kan tale mere om det, næste gang vi ses.

Han kiggede på hende med sine rare øjne, og Louise fik en uvelkommen og sjælden klump i halsen. Samtidig mærkede hun en uro i kroppen.

Hun havde, så længe hun kunne huske, forestillet sig, at hun havde et indre skakbræt. Bønderne stod i forreste række og beskyttede de andre brikker. De var de første, man flyttede, medmindre man var dumdristig og rykkede hestene ud helt fra begyndelsen. Ellers rykkede man på bønderne og forholdt sig afventende, inden man tog hestene, løberne og tårnene i brug. I hvert fald hvis man spillede defensivt. Hendes dronningebrik var forbeholdt de allernærmeste, de eneste, som virkelig kendte hende, og som også var de eneste, hun kyssede. Kongen stod urørlig, der var ingen grund til at rykke rundt med ham, han skulle beskyttes for enhver pris, ellers havde man tabt. I dag følte hun, Simon Bach havde rykket på hendes brikker, inden hun havde nået at reagere. Han var smuttet forbi bønderne, ind i officersrækken og stod der og forventede, at hun foretog et træk. Men på en eller anden måde gjorde det ikke noget. Hun følte sig tryg, selvom han havde trængt ind gennem hendes forsvar.

Louise aftalte en ny tid med mentoren og gik ned til sin cykel. Hun følte sig svag i kroppen og kunne ikke overskue de 11 kilometer hjem fra Vesterbro til Rødovre. Men hun satte sig alligevel op på cyklen og slog hjernen fra. Det ubehagelige skulle overstås, og det gjordes bedst, hvis man ikke tænkte for meget over det. Det var en af de erfaringer, livet havde givet hende.

Hun kæmpede sig op ad Valby Bakke og fornemmede en cykel bag sig. Da den kørte forbi hende, efterlod den ældre mandlige cyklist en svag duft af Kouros bag sig. Da duftnoterne nåede Louises næsebor, fik hun kvælningsfornemmelser og begyndte at svede. Hun stoppede cyklen ud for Zoologisk Have, hjertet hamrede, og det snurrede i fingrene. Hun mærkede kvalmen stige i brystet.

- Jeg dør, tænkte hun og famlede efter telefonen i tasken, der var placeret i cykelkurven på styret.

- Du må komme og hente mig, jeg tror, jeg er ved at få et hjertestop, fremstammede hun, da Kim tog telefonen.

Ti minutter senere svingede varevognen ind foran hende, men da var de værste symptomer klinget af. Hun havde sat sig på en skraldespand og stillet cyklen på støttebenet ved siden af.

- Hvad sker der? Kim, hendes mand gennem 14 år, kiggede bekymret på hende.

- Det går lidt bedre nu, men jeg sveder og har en snurrende fornemmelse i fingrene. Det er nok bare overgangsalder, sagde hun.

- Jeg kører dig op til lægen.

- Jeg har jo skiftet til hende ovre i centret, indvendte Louise, der vidste, hvor meget Kim hadede indkøbscentre.

- Så kører vi i centret, sagde Kim og lagde hendes cykel ind bagi bilen.

Lægen var en flot kvinde sidst i fyrrerne med halvlangt, tykt, mellemblondt hår og briller i et kraftigt, sort stel, som indrammede hendes azurblå øjne.

- Det er første gang, du er her, kan jeg se. Velkommen til. Hvad kan jeg gøre for dig?

Louise følte sig fjollet. Kim havde insisteret på, at lægen tog imod hende, selvom den åbne konsultationstid lige var slut. Louise havde forsøgt at fortælle ham, at hun havde det helt fint nu, det var bare en svedetur, hun var garanteret gået i overgangsalderen. Men han ville ikke høre tale om, at de gik igen, uden at hun blev undersøgt. Så her sad hun og fortalte lægen om det mærkelige anfald.

Lægen tog hendes blodtryk. Det var fint som sædvanligt. Pulsen var let forhøjet.

- Hvad var der gået forud for, at du fik det sådan?

- Jeg havde været til møde med min mentor. Jeg går i et Exit-program for tidligere sexarbejdere.

Louise kiggede afventende på lægen og forventede en reaktion på den oplysning. Hun var vant til, at folk reagerede, når hun fortalte, hvad hun havde arbejdet med i de seneste 30 år. Nogle blev forfærdede på hendes vegne og følte sig tilskyndede til at kramme hende og stryge hende over ryggen, noget Louise hadede inderligt. Andre fik et misbilligende drag om munden og skiftede emne. Hvis de overhovedet fortsatte deres samtale med hende. Lægen så uanfægtet ud. Måske lidt bekymret. Omsorgsfuld. Louise fik en klump i halsen igen, det var da utroligt, så rørstrømsk hun var blevet på den seneste.

- Hvad skete der i sekunderne inden, du fik det her… anfald?

Louise tænkte tilbage på situationen.

- Jeg var lige kørt op ad Valby Bakke. Der cyklede en mand forbi mig.

- Prøv at huske, om du lagde mærke til lyde, dufte, eller om du så noget, der fremkaldte et minde hos dig?

Louise fikserede blikket på rygestopplakaten bag lægen og tænkte sig om.

- Manden lugtede af en af de deodoranter, der var moderne i 80’erne. Ellers kan jeg ikke lige komme i tanke om noget.

Lægen nikkede anerkendende, som om Louise havde sagt noget meget klogt.

- Der kommer en anden klient nu. Men jeg vil gerne tale med dig igen snart.

- Tror du, det er overgangsalder?

- Måske. Vi kan tage en blodprøve, når du kommer næste gang. Bed min sekretær sætte en dobbelttid af til dig snarest muligt.

Lægen fulgte Louise til døren.

- Vi ses snart. Pas på dig selv så længe, sagde hun, og klumpen i Louises hals voksede igen. Hun var ikke vant til, at folk kerede sig om hende, og hun vidste ikke helt, hvad hun skulle stille op med al den omsorg.

Hun gik ud på toilettet, tændte for den kolde hane og plaskede vand i ansigtet. I spejlet så hun et kønt, lysebrunt ansigt omkranset af mørke krøller. Munden var fyldig og tænderne regelmæssige og hvide. Hun var stadig lækker, konstaterede hun tilfreds, og gik ud for at bestille en ny tid.

Kim sad i venteværelset og læste i et slidt Femina. På den ene side syntes Louise, det var rart, at Kim interesserede sig for kvinder og deres følelsesliv. På den anden side var der sgu noget umandigt over det. Hvorfor kunne han ikke læse Bilen eller Tipsbladet som andre mænd? Men Kim interesserede sig hverken for biler eller fodbold på det teoretiske plan.

- Hvad sagde lægen? Spurgte han, da de var nået ud på parkeringspladsen.

- Blodtrykket så fint ud. Jeg skal herop igen i næste uge. Det er nok bare overgangsalder.

- Okay. Men nu har du i hvert fald fået det tjekket. Lad os køre hjem, så kan du hvile dig, indtil drengene kommer.

Ugen efter sad hun igen i venteværelset hos lægen. Der havde været en episode til i weekenden, da de var til middag hos genboen sammen med nogle andre fra villavejen. Anledningen var, at især kvinderne skulle se, hvordan Michael og Marianne havde gennemrenoveret deres hus, så det med garanti var blevet det flotteste på vejen. Mens mændene fik en sjus, viste Marianne kvinderne rundt. Louise kunne ikke være mere ligeglad med, om de havde hentet et fucking blandingsbatteri i Sydfrankrig, eller hvor de åndssvage skuffegreb af børstet stål kunne anskaffes. Men hun fulgte med og smilede. Det her var en del af at leve et normalt liv.

- Vi har også fået lavet badeværelse i kælderen, kvidrede Marianne, og Louise stivnede. Hun hadede kældre, de havde heldigvis ikke selv kælder i deres hus, så hun havde undgået kældre i mange år. Marianne åbnede døren og tændte lyset. En hvidmalet trappe førte ned i dybet, og Louise lod de tre andre gå først. Måske kunne hun smutte, uden de opdagede det. Undskylde sig med, at hun skulle tisse. Nu vidste hun jo, hvor gæstetoilettet lå. Men Marianne stoppede op og sikrede sig, at alle var med.

Da de havde beundret de store, italienske fliser, købt på Den Blå Avis for en slik, og badekarret på løvefødder med en flaske argan olie-skumbad inden for rækkevidde, var Louise den første tilbage ved trappen. I det samme gik fyret i gang med den karakteristiske, brummende lyd, sådan et starter med, og Louise fór sammen. Sveden piblede frem, fingrene begyndte at snurre, hjertet hamrede, og kvælningsfornemmelsen kom snigende. Louise støttede sig til gelænderet og hev efter vejret.

- Jamen dog, Louise, bliver du dårlig?

Marianne kiggede bekymret på hende.

- Lad os få hende ned at ligge, sagde skolelæreren fra nummer 25.

Louise flygtede op ad trappen, hun skulle ikke befinde sig et sekund længere i den kælder. Luft. Hun måtte havde frisk luft. Hun rev hoveddøren op og hev ilt ned i lungerne. Marianne kom ud og lagde en arm om hende.

- Er du okay?

Det var egentlig et tåbeligt spørgsmål, syntes Louise, det fremgik jo tydeligt, at det var lige det, hun ikke var.

- Ja, ja. Tak. Det er bare hedeture. De overmander mig indimellem.

- Nåh… Jeg er gudskelov ikke gået i overgangsalderen endnu, pludrede Marianne, der tydeligvis havde det bedst, når samtalen drejede sig om hende selv.

- Men jeg har hørt skrækkelige historier fra mine veninder, den ene har været træt i et halvt år. Uafbrudt. Hun siger, hun er træt, allerede når hun står op, og hun glæder sig bare til, at det bliver aften, så hun kan komme i seng igen. Det må være rædselsfuldt.

Louise kunne ikke holde ud at høre på hendes ordstrøm. Hun vidste ikke, hvor hun skulle gøre af sig selv. Hun havde en følelse af panik i kroppen og var overbevist om, at hun skulle dø. Og det skulle ikke være i armene på Marianne.

- Vil du hente Kim?

Marianne så forbavset ud over at blive afbrudt.

- Selvfølgelig, sagde hun spidst og gik.

Louise lænede sig op ad husmuren og lukkede øjnene.

- Står du her? Hvad sker der? Marianne sagde, du var blevet dårlig.

- Det var bare sådan et anfald, ligesom sidst. Det går bedre nu. Men jeg vil gerne hjem.

Kim så skuffet ud.

- Du kan bare blive, jeg går hjem og lægger mig. Vil du hilse derinde og sige undskyld på mine vegne?

- Selvfølgelig. Er du sikker?

Louise vidste ikke, om han mente, om hun var sikker på, at hun ville hjem, eller at han kunne blive. Men det var hun. Sikker på begge dele. Hun ville bare være i fred.

- Helt sikker, sagde hun og kyssede ham på kinden.

Hun skråede over vejen og gik de 200 meter hjem. Der var lys i drengenes værelser på førstesalen, de havde fået penge til pizza og lov til at spille PlayStation hele aftenen. Den eneste fælles interesse, de havde. Niclas læste og kiggede på stjerner. Marcus stod på skateboard og gik til parkour, og ingen troede på, de var brødre, når de mødte dem. Louise låste sig ind, smed skoene i entreen og gik ind i stuen uden at tænde lys. Da Kim kom hjem fire timer senere, lå hun i fosterstilling på sofaen. Gravhunden havde rullet sig sammen i fodenden. Retrieveren havde taget plads på gulvet. Louise registrerede svagt, at Kim kom ind i stuen, og hun var taknemlig for, at han lod hende ligge.

- Du er ikke gået i overgangsalderen endnu. Det var hendes tredje besøg hos lægen, og resultaterne af alle hendes prøver var fine. Ingen diabetes. Ingen jernmangel. Gode lever- og nyretal. Ingen infektioner og altså heller ingen overgangsalder. Men hvad var der så galt med hende?

- Jeg tror, du lider af posttraumatisk stress, sagde lægen og så alvorlig ud.

- Posttraumatisk stress? Jamen, jeg har sgu da ikke været i krig!

Lægen kiggede venligt på hende med sine azurblå øjne bag brillerne.

- Har du ikke?

Lægen smilede.

- Jeg gætter på, din krop har været i mere eller mindre konstant alarmberedskab de seneste mange, mange år. Man kan udvikle posttraumatisk stress af mange ting, og jeg vil nærmere synes, det er mærkeligt, hvis du ikke har PTSD efter så mange år i prostitutionsbranchen. Husk på, det er mange, daglige overgreb, du er blevet udsat for. Dine grænser er blevet overtrådt gang på gang, og du har ignoreret din krops signaler. Nu råber den så højt, at du ikke kan undgå at lytte så at sige.

Louise kiggede forvirret på hende. Hvad talte hun om? Overtrådte grænser og snakkende kroppe?

- Jeg har altid sat grænser for, hvad jeg ville og ikke ville være med til. Og dem har jeg overholdt. Så der er ingen, der har trådt over mine grænser.

Lægen kiggede længe på hende.

- Så du mener ikke, at selve det at have sex med mange mænd dagligt mod betaling har overskredet dine grænser?

- Næh. Jeg har jo haft styr på det. Jeg er aldrig gået med til noget, jeg ikke har haft lyst til. Men hvad har det med de der anfald at gøre?

- Jeg tror, de anfald er panikangst. Og de vil blive ved med at komme, indtil du får undersøgt, hvad angsten bunder i. Jeg vil gerne henvise dig til udredning for PTSD, og når vi har resultatet af den, finder vi ud af, hvad der videre skal ske. Hvad siger du til det?

Louise forstod det stadig ikke helt. PTSD? Skulle man ikke have været i livsfare for at få PTSD? Hun måtte hjem og google det. Men lægen forventede et svar fra hende, kunne hun mærke. En udredning. Det lød ikke så farligt. Om ikke andet ville de vel bare finde ud af, at hun ikke havde PTSD.

- Okay, sagde hun.

Louise låste sig ind i huset og satte en kande kaffe over. Hun havde købt en fransk snegl og en gulerodsbolle hos bageren og glædede sig til et par rolige timer, inden drengene og Kim kom hjem.

Hun skænkede kaffe i yndlingskruset, hældte kaffefløde i og tog sneglen med hen til bordet, hvor hendes bærbare lå. Hun knækkede et stykke af det sprøde bagværk og mærkede, hvordan sukkeret knasede mellem tænderne. Fire ringe, der blev mindre og mindre, så var hun inde ved den bløde, chokoladeovertrukne midte.

Hun googlede posttraumatisk stress, mens hun tyggede og skyllede efter med cremet kaffe.

Posttraumatisk stressforstyrrelse (forkortet PTSD) er en relativt langvarig og af og til vedvarende tilstand. PTSD kan opstå efter alvorlige katastrofeagtige psykiske belastninger. Dette kan være ulykker, krig, katastrofer og overgreb (voldtægt, incest). PTSD kendetegnes ved, at man stadigt genoplever (får flashbacks) til den skræmmende hændelse, både når man er vågen og ofte også som mareridt. Man forsøger at undgå situationer eller lignende, som minder om hændelsen. Dette kaldes undgåelsesadfærd og vil ofte medvirke til at forstærke sygdommen.

Ulykker, krig, katastrofer og overgreb, tænkte hun. Men det har jeg jo ikke været udsat for. Medmindre man selvfølgelig betegnede hendes virke som luder som en lang række overgreb, som lægen havde sagt. Men det var jo frivilligt, der var ingen, som tvang hende til at sprede ben for op mod 20 mænd i døgnet. De havde jo også betalt hende for det. Så overgreb var det vel ikke…? Dengang hun havde haft besøg i fire timer af ham den usympatiske og sadistiske standupper, gik det til gengæld hen og udviklede sig til lidt af en katastrofe, tænkte hun og mærkede en hovedpine komme snigende. Men at blive talt grimt til og lege voldtægtsoffer en halv dag fik man vel ikke PTSD af?

Under alle omstændigheder måtte hun hellere lytte til lægen og få lavet den udredning. Da hun var barn og ung, var der fandeme ingen, der skulle fortælle hende, hvad hun skulle og ikke skulle, men noget havde hun da lært af exit-programmet. Blandt andet at lytte til folk, der ville hende det bedste. Og det var hun sikker på, hendes nye læge ville.

- Hej, mor! Marcus sparkede skoene af i entreen og kom ud til hende i køkkenet.

- Er der nogen popcorn?

Begge hendes yngste sønner havde en glubende appetit, men i modsætning til sin buttede bror kunne Marcus indtage hvad som helst uden at tage på.

- Prøv at kigge i skabet, sagde Louise.

Marcus klaprede med skabslågerne og fandt omsider, hvad han søgte. Lidt efter bredte der sig en duft af popcorn fra mikrobølgeovnen, mens posen voksede sig større og større inde bag ruden.

Marcus slog sig ned over for hende ved bordet og hev en pose vingummibamser op af lommen.

- Vil du have en?

Louise rystede på hovedet.

- Nej tak, skat.

Hun hadede vingummibamser, fik faktisk kvalme bare ved synet. Men det sagde hun ikke. Hun kunne jo ikke så godt fortælle sin teenagesøn, at mor ikke kan lide vingummibamser, fordi det får hende til at tænke på oralsex. Hun havde spist tusindvis af dem, for de tog den grimme smag af latex efter kondomerne, som hun konsekvent brugte, uanset om kunderne ville have samleje eller oralsex. Altid gummi. Hun havde set, hvad smitsom leverbetændelse, kønsvorter og ikke mindst AIDS gjorde ved hendes kolleger i branchen, der solgte hvad som helst for lidt ekstra cash. Grænserne rykkede sig hele tiden. Både grænserne i branchen, det blev hårdere og hårdere, kunderne havde flere og flere outrere ønsker, og konkurrencen var skærpet, efter de handlede kvinder fra udlandet var kommet til. Men også den enkelte kvindes egne grænser blev hele tiden rykket. Mange havde principper, når de begyndte at arbejde, men langsomt gav de køb på dem et efter et. Undtagen hende selv og nogle få andre. Hun havde formået at holde fast i sine grænser, selvom de nok til at begynde med var en del videre end såkaldt almindelige kvinders.

Marcus havde opgivet at få en samtale i gang med hende. Så da der lød et pling fra mikrobølgeovnen, forsvandt han ovenpå.

Drengene sad bag hver deres lukkede dør, huset var stille. Hun trykkede på sin iPhone og konstaterede, at klokken var 15.28, der var to timer til, at Kim kom hjem. Hun burde tjekke, om der var ingredienser til aftensmad i køleskabet eller gå ud og købe ind. Finde en opskrift på nettet og kreere en lækker familiemiddag. Men hun orkede det ikke. Hun hadede at lave mad, det interesserede hende ikke. Hun spiste det, Kim satte foran hende, men hvis hun havde boet alene, havde hun levet af franskbrød med ost.

Louise rejste sig rastløst, fyldte sin kaffekop op igen og fandt et par cremeskildpadder i slikskuffen. Hun havde været ude på Hundebjerget med hundene hele formiddagen, og de sov begge i deres kurve nu og var ikke meget bevendte som selskab. Hun smed sig i sofaen med fjernbetjeningen og zappede rundt. Intet på de mere end 20 kanaler fangede hendes interesse. Skildpadderne var spist, og klokken var kun 15.52. Der var halvanden time, til Kim kom hjem, og hvad så? De spiste, så fjernsyn og gik i seng. Samme rutine hver aften, en rutine, de slet ikke havde været vant til tidligere i deres 14 år lange forhold. Det var svært at fylde aftenerne ud, havde hun opdaget. Hun havde forventet noget andet, men hun kunne ikke forklare præcis hvad, hverken for sig selv eller Kim. Han havde sine rutiner, når han kom hjem fra arbejdet, og hun var ikke en del af dem.

Hvis hun ikke gjorde noget nu, blev hun sindssyg. Louise slukkede for fjernsynet, fandt BH’s nummer og ringede hende op. Britta Hansen, aldrig kaldt andet end BH, hvilket var oplagt, taget hendes valg af job i betragtning, havde været Louises faste telefondame i 20 år og havde fungeret som den omsorgsfulde mor, Louise aldrig havde haft. En mor havde hun haft, ja. Omsorgsfuld? Nej. Og nu var hun død.

Louise savnede BH, og en anden erkendelse ramte hende som en mavepuster: Hun savnede også branchen.

- Hej Lulle, vats åp?

Louise smilede ad BH’s udtale af what’s up. Gode, gamle BH, der altid havde kaldt hende Lulle og dermed inspirerede hende til at vælge ”kunstnernavnet” Lulu, det navn, hun havde gået under i branchen.

- Hej BH, er du på job?

- Jeg er lige mødt ind. Mon Cheri.

Mon Cheri, en af Louises foretrukne arbejdspladser, da hun var aktiv. Ikke mindst, fordi klinikken kun lå to kilometer væk…

- Hvem har vagt?

- Sif, Natascha og Isabella Ice.

BH sagde ikke mere. Hun ville ikke friste Louise, men det var for sent.

- Jeg kigger forbi.

- Er det nu klogt? Sagde BH. Men hun lød glad.

- Jeg skal jo ikke arbejde, bare drikke en kop kaffe med dig. Jeg savner dig sgu!

- I lige måde Lulle-skat. Jamen, så kom. Jeg skulle alligevel lige til at sætte vand over.

Louise mærkede boblerne i maven. Det er bare, fordi jeg glæder mig til at se BH, tænkte hun og råbte til drengene, at hun kørte en tur. På vej over til Mon Cheri købte hun to linser hos bageren. Hun parkerede rundt om hjørnet bag en sølvgrå Audi TT, der virkede malplaceret foran det triste parcelhus på den lille sidevej til Rødovrevej. Sikkert en kunde, nok Sifs, den type bilejer plejede at være til teenagepiger med rottehaler og glat hud, tænkte Louise.

Hun ringede på døren, og BH trykkede hende ind. Duften af latex blandet med kaffe og stearin gav hende et sug i maven. Lydene fra arbejdsrummene, fraværet af dagslys og BH’s knus fik rastløsheden til at forsvinde. Her hørte hun hjemme.

- Natascha blev syg og måtte tage hjem, så jeg har lige et puslespil, der skal gå op, sagde BH hektisk og satte sig ved bordet i den lille reception.

- Jeg kan overtage, fløj det ud af Louise, inden hun havde nået at tænke sig om. BH kiggede på hende, splittet mellem bekymring og en lyst til at genoplive de gode, gamle dage, bare for en aften.

- Er det en god idé?

- Sikkert ikke, men jeg har styr på det. Jeg følger programmet, og jeg skal ikke til at være aktiv igen. Men en enkelt aften vælter nok ikke læsset.

BH nikkede.

- OK, det ville nok kunne fungere. Der er kun en enkelt stamkunde i bogen, de andre vil sikkert være lige så glade for vikaren.

- Super, jeg er straks tilbage.

Louise småløb hen til bilen. Det boblede i maven igen. Spænding. Det forbudte. Det farlige i at tage et tilbagefald ind i den branche, hun havde kæmpet for at slippe ud af i flere måneder nu. Men det var kun for i aften. I morgen ville hun gå tilbage på dydens smalle sti.

Hun var hjemme seks minutter senere og fandt kufferten frem fra skabet. Louise åbnede den og strøg hånden over den røde corsage. Det blev den i aften. Og den sorte dildo. Glidecreme, vådservietter, tandbørste, notesbogen. Hun pakkede systematisk en lille taske, gik ned i køkkenet og fandt en limefrugt i køleskabet. Det var slut med vingummibamser, men hun var nødt til at have noget, der tog latexsmagen.

Gad vide, hvor meget hun ville tjene i aften? Louise parkerede igen på den lille sidevej. Audien var forsvundet, nu stod der en Berlingo med barnestole på bagsædet. Men den passede selvfølgelig fint til parcelhuset, så det behøvede ikke at være en bordelgæst.

På Mon Cheri tog Louise et bad, barberede benene, smurte sig ind i creme og iførte sig corsagen. Hun havde ikke villet gøre sig klar derhjemme, der var ingen grund til, at drengene vidste, hvad hun skulle. Kim havde hun sendt en sms til. Han ville først læse den, når han have fri, så han kunne ikke nå at stoppe hende. Hvis han overhovedet ville det. Han trængte nok også til en aften uden hendes tilstedeværelse. En gang tandbørstning og et pust mundspray med mint. Så var hun klar.

To timer senere fik hun endelig den kop kaffe sammen med BH, som hun oprindeligt var kommet for. Eller var hun? Louise skubbede den uvelkomne stemme til side, der kun var ude på at give hende dårlig samvittighed.

Hun havde haft besøg af en bamsefar med et gråt skæg, der fik ham til at ligne en pensioneret julemand. Han sad og hev i sin slappe pik, mens hun opførte et saftigt dildoshow. Endelig var der kommet lidt liv i pjorten, og efter næsten 25 minutter gjorde han sig færdig i et stykke køkkenrulle. Næste gæst var en smuk fyr i tyverne med tatoverede arme og rare øjne, der bad om græsk. Men det afslog hun, og han havde ikke tid til at vente på Isabella Ice, der tog den i alle huller på alle tænkelige måder. Fyren tog til takke med et samleje doggystyle. Sidste gæst indtil videre havde været et folketingsmedlem, der fik et blowjob og almindeligt samleje bagefter, hvorunder han med lukkede øjne kontinuerligt gentog, at han ville kneppe hende i hendes våde fisse. Så det havde været nemme 3.000 kr., og hun skulle da gerne op på mindst 10-12.000, inden hendes vagt var slut. BH skulle have sine 10 procent, men der ville stadig blive råd til nye PlayStations til drengene, det havde de ønsket sig længe.

Louise gik ud i køkkenet og skar en båd af sin limefrugt, tog den hele ind i munden, tyggede den godt igennem og fordelte den rundt på tænderne, op i ganen og under tungen, inden hun slugte den. Bagefter børstede hun tænder og huskede at spytte tandpastaen ud i håndvasken. Hun havde slugt mange kilo tandpasta i tidens løb, endnu en dårlig vane, som hun var ved at vænne sig af med. Hun tjekkede sit udseende i spejlet over håndvasken, rodede lidt i krøllerne og konstaterede, at udseendet var i orden, og latexsmagen i munden var forsvundet.

Hun slog sig ned i den lille stue, hvor Sif sad og læste i et modemagasin. Isabella Ice havde stadig en kunde, telefonerne var tavse, så BH sluttede sig til dem i de lysebrune lædersofaer. Et øjeblik efter lukkede Isabella Ice kunden ud og kom ind i stuen.

- Hvad laver du her? Spurgte hun og kiggede fjendtligt på Louise.

- Jeg troede, Lulu havde lagt liderligheden på hylden og var blevet småborgerlig forstadshusmor?

Den 19-årige Sif med de velformede ben, det lange honningfarvede hår og naturlige suttelæber, som der stod i hendes præsentation på bordellets hjemmeside, smed magasinet på sofabordet og gik ud i køkkenet. Et øjeblik efter lød den karakteristiske lyd af to baner kokain, som blev hevet op i Sifs næsebor og den snøften, som stoffets kontakt med slimhinderne afstedkom.

- Tag det roligt, Ice, jeg er bare stand-in for Natascha i aften. Så vender jeg tilbage til mit småborgerlige forstadsliv.

Isabella Ice med det borgerlige navn Marlene Rasmussen slog en høj og hånlig latter op.

- Som om! Er du først faldet i igen, bliver det endnu sværere at stoppe. Du er ikke den første, der tror, hun kan undvære branchen og går i det der exit-halløj. De fleste kommer krybende tilbage. Men der er ikke plads her, bare så du ved det.

Isabella Ices furede ansigt blev ikke ligefrem kønnere af, at hun spyede galde ud. Hun så i det hele taget slidt ud efter 20 år i branchen og alt for meget sprut. Gin og grapetonic var hendes ting, og hun gik da også ud i køkkenet for at skænke sig netop sådan en.

I det samme ringede dørklokken. En uanmeldt gæst. BH rejste sig og lukkede gæsten ind, en lille, skaldet mand i halvtredserne, der efterspurgte en halv time med to kvinder. BH kom ind i stuen og så forlegen ud.

- Gæsten vil gerne have en ung og en erfaren. Jeg har sendt ham i bad.

- Den ta’r Sif og jeg. Og vi kan også sagtens dække ind for Natascha resten af aftenen, sagde Isabella Ice, der var vendt tilbage fra køkkenet. Hun sendte Louise et smil, som ikke nåede op i øjnene. Louise kapitulerede.

Da de to andre kvinder var forsvundet ind for at tage sig af gæsten, tog Louise en morgenkåbe fra stumtjeneren og skænkede sig en kop kaffe. BH så brødbetynget ud. Før i tiden ville hun til hver en tid have bakket Louise op, men de vidste begge, at BH skulle overleve i branchen, og det gjorde man ikke ved at tage en eksluders parti. Der skulle ikke meget til at blive stemplet som illoyal.

- Det er jeg ked af, sagde hun.

- Det er, som det skal være, BH, jeg er ude, det har jeg selv valgt, og det var en fejl, at jeg troede, jeg lige kunne møve mig ind igen, selvom det kun var for en kort bemærkning.

Den ene mobiltelefon ringede, der var bud efter Sif, og BH aftalte et besøg en time senere.

- Nå, jeg må hellere passe biksen, sagde hun og rejste sig.

Louise tog hende i hånden, da hun gik forbi, og gav den et klem.

- Jeg drikker lige ud og skifter. Så kommer jeg ud og afregner.

På vej hjem kørte hun en omvej, svingede ind på tanken og købte en plade Marabou med kiks, som hun åbnede, knækkede rækker af og spiste på vej hjem. Den søde smag og knasende konsistens tog toppen af hendes dårlige humør. Hun var skuffet over sig selv. Hvorfor havde hun givet efter for den pludselige indskydelse? Hun følte sig som en alkoholiker, der havde været ædru i flere måneder, men lige havde taget en ordentlig druktur og nu sad tilbage med tømmermænd og bondeanger. Satans! Hvad ville hendes mentor sige? Måske skulle hun bare lade være med at fortælle ham det? Nej, det var ikke en mulighed, ærlighed var en af forudsætningerne for at klare vejen ud, og ud det ville hun. Det var bare svært. Prostitution var det eneste erhverv, hun kendte, og hendes exit efterlod et kæmpe tomrum. Men det var jo det tomrum, hun skulle lære at fylde ud på en anden måde, og hun var i gang. Snart skulle hun til udredning, og næste gang, hun havde et møde med Simon, ville hun tale med ham om muligheden for at tage nogle enkeltfag. Da hun nåede hjem, var chokoladepapiret tomt og humøret lidt bedre. Hun tog kuverten med de 2.700 kroner. Der blev ikke til en PlayStation til hver af drengene, til gengæld kunne de få et par nye gummisko.

Simon havde kaldt hende til samtale, de skulle drøfte uddannelse, og Louise glædede sig til, at der skulle ske noget nyt. Han havde skrevet, at facaden på bygningen, hvor New Hope havde lokaler, var ved at blive renoveret. Så hun skulle gå ind ad bagdøren, og hvis hun ringede, når hun stod der, ville han komme ned og hente hende.

Louise fandt porten ind til baggården og den blåmalede dør, som Simon havde beskrevet. Han tog straks telefonen, kom ned, åbnede døren og gik foran hende op ad den smalle bagtrappe.

- Gelænderet sidder lidt løst…, sagde Simon, og i det samme gled døren i bag Louise og smækkede.

Hun fór sammen. Hjertet bankede hårdt, og hun stoppede og hev efter vejret.

- Hvad sker der? Simon havde opdaget, at hun ikke fulgte med.

Tårerne pressede sig på, og hendes ben rystede.

Simon tog hende om skuldrene og sagde hendes navn, men det lød, som om han talte ned i en pude. Louise begyndte at hulke helt ukontrollerbart. Hun satte sig på knæ, hev efter vejret og græd, så tårer og snot løb ned på trappetrinet. Simon løb op til bagdøren og råbte på en kollega. Sammen fik de bugseret Louise ind på Simons kontor og sat hende i lænestolen. Hendes hulken stilnede af, og Simon rakte hende pakken med papirlommetørklæder.

- Hvad skete der?

Louise pudsede næse og tørrede øjnene.

- Jeg tror, jeg blev forskrækket, da døren smækkede.

Simon rynkede øjenbrynene.

- Mindede det dig om noget?

Louise lukkede øjnene og læede sig udmattet tilbage i stolen. I flashback så hun en kældertrappe. Et rum oplyst af en gul pære. En plettet madras. Olieplettede overalls. Lyden af en dør, der smækker i med et lille smæld.

Hun åbnede øjnene.

- Jah, måske.

Simon kunne fornemme, han ikke skulle bore mere i det, og spurgte i stedet, hvordan hun havde haft det siden sidst?

- Jeg tog et tilbagefald for nogle dage siden. Men det er slut nu. Helt slut, jeg gør det ikke igen.

Han nikkede og noterede noget på sin blok.

- Fortæl mig, hvad der gik forud for den beslutning?

Louise fortalte ham om rastløsheden, om ikke rigtigt at føle sig hjemme derhjemme. At det var svært at finde sin rolle i familien, der havde fungeret uden hendes daglige tilstedeværelse, siden drengene var små.

- Jeg føler mig overflødig. Eller faktisk nærmest i vejen nogle gange. Og jeg savner den verden og de mennesker, jeg kender, selvom det måske lyder mærkeligt. Men jeg ved alligevel, at jeg ikke falder i igen. For jeg er heller ikke rigtig velkommen der længere. Jeg savner også pengene, det irriterer mig at skulle vende hver en femøre. Men mest af alt savner jeg BH.

Det gjorde godt af få sat ord på, og Simon virkede forstående, ikke fordømmende, heldigvis.

- Hvad sagde din mand til det?

Kim havde ikke sagt så meget, da hun kom hjem efter den mislykkede vagt i Mon Cheri. Han havde den indstilling, at hvis hun ville være luder, var det fint med ham. Hvis hun ikke ville, var det også fint. Hun var et voksent menneske, der kunne træffe sine egne beslutninger, det var hans mening. Og det var da også rigtigt langt hen ad vejen, men hun kunne godt bruge noget mere støtte fra hans side. Støtte til at gennemføre det exit fra branchen, hun arbejdede på. Når han bare lod hende træffe alle beslutninger selv, føltes det næsten som ligegyldighed, selvom han ville sige, at det var tegn på kærlighed og respekt.

- Ikke rigtig noget, svarede hun og trak på skuldrene.

Simon noterede igen.

- Det er godt, du fortæller mig det. Det er naturligvis ikke godt, at du tager et tilbagefald, men nu må vi kigge fremad. Hvad tænker du, der skal til, for at du ikke gør det igen?

- Et indhold i dagene. En mening med mit liv, svarede hun uden at have tænkt nærmere over det.

- Du skrev, du havde kigget på nogle enkeltfag? Det lyder fint. Har du overvejet, hvad du vil bruge det til?

- Nej, ikke endnu. Men jeg vil gerne blive bedre til engelsk, og jeg har også tænkt på samfundsfag, for jeg har aldrig fulgt med i, hvad der skete i politik og sådan noget. Jeg vil gerne blive lidt klogere sådan generelt.

Simon rejste sig og hentede sin bærbare, og et kvarter senere var hun tilmeldt enkeltfag i dansk, engelsk og samfundsfag på VUC København efter sommerferien.

Dagen efter lå der en indkaldelse til udredning for PTSD i postkassen. Hun havde fået en tid i august, lige inden skolestart, alting faldt i hak, tænkte Louise og slap hundene løs i haven. Klokken var kun 10, og det var allerede 26 grader. Turen på Hundebjerget havde været mildest talt strabadserende i den varme, og hun trængte til et glas iskoldt saftevand. Hun tog en kande fra skabet, blandede Fun Light Ananas med vand fra flasken i køleskabet og gik ud på den overdækkede terrasse. Hun var lysebrun året rundt, så det der med at opholde sig i solen var ikke nødvendigt, og hun var også helst fri. Men her under halvtaget var der dejligt. Louise lukkede øjnene. Hundene, der havde ligget fredeligt og gnavet i hvert deres stykke hundelegetøj, fór pludselig op og begyndte at gø. Der var nogen ved havelågen.

- Nå, her sidder du nok og fiser huslejen af!

- BH! Hej, kom ind, kom ind.

Louise rejste sig og gav den lille, tynde kvinde et kram.

- Hvad bringer dig på de her kanter?

BH hev en bagerpose op af sit nussede net, der også indeholdt en engangslighter, og et rødt læderetui til hendes Scotsman cigaretter, der havde været hendes følgesvend i 50 år, siden hun som 11-årig røg den første i smug på Husum Station sammen med sin to år ældre kusine.

- Jeg tænkte, vi ku’ dele to rosenbrød?

- Det var sgu godt tænkt. Slå dig ned, jeg sætter lige vand over.

BH hilste på hundene, der faldt til ro, og tøffede tilbage i skyggen under æbletræet.

Louise var glad for at se hende. Det var ganske vist under lidt uvante omstændigheder, de plejede ikke at være sammen privat og i dagslys, men hun var glad for, at BH havde taget turen fra Hvidovre, hvor hun boede i en toværelses sammen med cockerspanielen Bella.

Louise fandt et blomstret krus og tog sukkerskålen med ud. Hun vidste nok, hvordan BH kunne lide sin kaffe. De sludrede om deres hunde, og BH fortalte et par anekdoter fra Mon Cheri. Da hun gjorde mine til at bryde op to timer senere, røg det ud af Louise:

- Kunne du ikke have lyst til at komme her et par gange om ugen og gøre lidt rent? Du kan bare tage Bella med.

BH kiggede forbavset på hende. Så nikkede hun.

- Jo. Gu’ ku’ jeg så!

- Så kan du også skære lidt ned på telefonvagterne, som du har talt om så længe, sagde Louise, og så var den ged barberet.

- Hvorfor skal Britta komme og gøre rent, når du har hele dagen til det? Kim, der konsekvent brugte BH’s fornavn, blev ikke ligefrem begejstret for nyheden, da Louise fortalte ham den efter aftensmaden, som havde bestået af Lørdagskylling, dåsemajs og pastaskruer med ketchup. Hun havde for en gangs skyld lavet mad, og det var hun sluppet meget godt fra, syntes hun selv.

- Det har jeg ikke fra august, når jeg skal læse enkeltfag og lave lektier og alt muligt. Desuden hader jeg at gøre rent, som du ved, og det bliver aldrig rigtig gjort ordentligt. BH er en ørn til rengøring. Så har jeg også tid til at lave aftensmad noget oftere.

- Så skal vi i hvert fald ikke have en rengøringsdame! Sagde Kim og grinede. Hun tjattede til ham med en varmebrik.

- Fremover kan du lave maden selv, hvis der skal være så meget brok, sagde hun og rejste sig for at gå på toilettet.

- Tak! Råbte han efter hende, og selvom hun vidste, han lavede sjov, blev hun alligevel lidt stødt. Hun gjorde sit bedste i det skide køkken, det var bare aldrig godt nok.

Kalenderen viste 3. august, og det var dagen for hendes udredning. Louise satte gps’en til og kørte mod Ballerup. Hun var nervøs. Hvad ville de spørge hende om? Hvor meget skulle der rippes op i? Hvor længe skulle hun sidde der og krænge sit inderste ud? Ville de mase sig ind og true hendes kongebrik?

Louise kørte ind på McDonald’s og lagde sig bag en Golf i drive thru-køen. Hun bestilte en frappé med chokoladesmag og nød den kolde, søde drik med masser af flødeskum på toppen, som hun indtog i små slurke gennem sugerøret, mens hun kørte de sidste kilometer.